Ан Стюарт
Рози в полунощ

Превод от английски: Силвия Вангелова, 1998

chitanka.info

Глава 1
Англия

Април 1803

Малко места на света са така спокойни и тихи като кухните на английските имения, след като слугите са се прибрали в стаите си за през нощта. Жослин седеше сама в тъмнината и гледаше жълтия пламък на огъня. Малките й, силни ръце лежаха кротко в скута. Крехкото й тяло изглеждаше още по-дребно поради огромния стол, на който седеше, но слугите в кухнята добре знаеха, че не бива да го сменят с друг. Той беше там за нейно удобство, а удобството на главния готвач на лейди Елън Фицуотър беше нещо изключително важно. Нямаше значение факта, че главният готвач е жена, нещо, което беше крайно необичайно. Нямаше значение също, че необикновеният готвач е в прекалено приятелски отношения с необикновената си работодателка, докато, в същото време, тя държи на разстояние всички, които живеят в помещенията за слугите. Персоналът в Ейнсли Хол разбираше йерархията по-добре и от Библията, и признаваше Жослин за абсолютен и единствен управник.

Нямаше значение и факта, че тя беше лишена от фамилно име. Персоналът я наричаше Мамзел и не изразяваше мнението си за нейните предци. Нямаше значение, че тя бе само на трийсет години и изглеждаше дори по-млада, заради стройното си като топола тяло, огромните очи, гъстата, кестенява коса и заради чертите на лицето си, които можеха да бъдат определени като неземни, ако бяха притежание на друга жена.

Никой обаче не можеше да нарече Мамзел неземна. По нейните изразителни устни рядко пробягваше слаба усмивка, а тъмните й кафяви очи таяха трагедия, за която слугите можеха само да гадаят. Малкото радост и привързаност, които притежаваше, бяха запазени единствено за черното кученце, което щастливо спеше в краката й.

Жослин знаеше какво мислят за нея и беше доволна от това. Слугите й нямаха доверие, завиждаха й и бяха внимателни с нея, но не й желаеха злото, а това беше достатъчно. Тя отпусна главата си на облегалката на стола. Мускулите й бяха стегнати в желязна хватка, а тя нямаше сили да я разкъса. През последната година беше успяла да постигне спокойствието и сигурността, които беше търсила. Англия беше убежище, а кухнята на Ейнсли Хол — безопасно кралство, в което всичко беше подредено и предварително известно, където сосовете никога не загаряха, хлябът никога не престояваше в пещта повече, отколкото трябва, кралство, в което хората никога не бяха измъчвани и убивани жестоко и…

Жослин разтърси глава, заслушана в тишината наоколо. Ако само съдбата не се беше намесила отново. Тя заслужаваше трудно постигнатото спокойствие. И все пак, години наред се беше молила за едно-единствено нещо. Не за щастие, не за любов, не за богатство, нито пък за приятелство.

Беше се молила за отмъщение. И трябваше ли да се оплаква сега, когато съдбата най-после беше отговорила на молитвите й?

Ейнсли Хол имаше двайсет и седем спални, бална зала, шест стаи за гости с различни размери и обзавеждане, четири трапезарии, три сервизни помещения, дванайсет дамски тоалетни стаички с всички възможни удобства и много кухненски помещения. И в една от всичките двайсет и седем спални лежеше мъжът, когото тя се беше заклела да убие.

Щеше да бъде съвсем просто. Трябваше само да разбере коя е спалнята и да вземе един от касапските ножове. Тя беше много сръчна в обезкостяването и нарязването на овнешко и говеждо месо, мускулите на деликатните й ръце бяха привикнали да вършат това. Сигурно месото на живия, дишащ мъж няма да бъде по-жилаво. Една прерязана вратна вена и целта на живота й ще бъде изпълнена.

Тя беше останала сама. Не се беше присъединила към другите слуги, за да играе карти, да флиртува и да злослови за господарите. Сега в Ейнсли Хол нямаше аристократи, никой, освен нежелания гост, но тя се страхуваше да го потърси. Съществуваше възможността той да я познае, въпреки всичките изминали години.

Тази вероятност обаче не беше голяма. Без съмнение, тя беше само един далечен спомен, ако той въобще си спомняше за нея. Съсипаният, озлочестен живот едва ли имаше някакво значение за мъж като нейния враг. Тя вероятно беше една от многото му жертви.

Чудеше се, какво ли ще си помисли Елън, когато узнае новината, че братовчед й е заклан и че това е извършила нейната главна готвачка. Без съмнение, нещо крайно неприятно, помисли си Жослин. Може би щеше да успее да измисли по-изискан начин да се справи с проблема. Само ако знаеше колко дълго ще остане той. Не искаше да извърши нищо прибързано, искаше да се наслаждава по-дълго на отмъщението.

Лейди Елън Фицуотър беше напуснала Ейнсли Хол още в деня, в който той беше пристигнал. Тя плащаше дан на условностите, така тачени от англичаните. Дори придружена от полуглухата си компаньонка, мис Бинърстън, Елън не можеше да остане под един покрив с неженен мъж. Нищо, че Ейнсли Хол беше огромно имение, а мъжът й беше далечен роднина. Той обаче имаше ужасна репутация. И така, тя беше заминала. Жослин беше готова да я последва, но се отказа, когато чу името на мъжа.

— Дявол да го вземе този мой братовчед! — беснееше Елън.

Нежните й сини очи горяха от възмущение. Тя обичаше да проклина и го правеше винаги, когато имаше възможност. Въпреки това проклятията никога не звучаха както трябва, произнесени от нежните й устни. Тя се беше опитала да даде указания на Жослин, като използва вулгарен френски език, но Жослин беше отказала да я слуша.

— Защо проклинаш братовчед си? — беше попитала Жослин само няколко минути преди да разбере, че безопасността й е застрашена. — Ако не го искаш тук, просто му кажи да не идва.

— Той вече е тук. Освен това една неомъжена жена няма право на мнение по тези въпроси. Аз може и да живея в Ейнсли Хол, но той всъщност ще принадлежи на брат ми, Кармайкъл, докато аз се омъжа. Ако остана неомъжена, той ще стане владение на неговите наследници. Ако се омъжа, ще го притежава съпругът ми. Междувременно, аз съм доволна, че ми разрешават да живея тук с Бини. Ако цената, която трябва да плащам за този лукс, е моето заминаване всеки път, когато се появи някой развратен далечен роднина, аз с удоволствие ще я плащам.

— Не и с удоволствие — отбеляза Жослин.

— Не, не и с удоволствие — призна си Елън. — Ако беше дошъл някой друг, не Никълъс Блекторн! Защо точно той, най-черната от всички черни овце, човекът, който може да компрометира всяка здрава жена между шест и шейсет години, намираща се в едно графство с него! Пропаднал, развратен, циничен негодник, който ме гони от дома ми… Добре ли си, Джили? — тонът й изведнъж стана загрижен.

Жослин се беше отпуснала немощно в едно кресло.

— Чувствам се чудесно — едва промълви тя. — Разкажи ми за братовчед си.

— Господи, репутацията му е ужасна. Аз не знам и половината от делата му, с които я е заслужил. Той е последния от северния клон на семейство Блекторн, семейство, в което има много луди. И той не е стока — самоуверен егоист, а и ужасно порочен. Ех, ако можеше да не ми е братовчед!

Жослин се беше съвзела достатъчно, за да води любезен светски разговор.

— Защо? Защото те обърква ли?

— Господи, не! Защото лошата му слава на женкар се носи наоколо, а той е толкова красив, че не бих имала нищо против… е, предполагам, че ще имам нещо против. Най-добре е да кажем, че женкарите са неустоими! — високо и ясно каза Елън. — Но аз всъщност мисля, че животът с тях никак няма да е лесен. Съвсем сигурно е, че животът с Никълъс би бил ужасен. Въпреки красивото му лице, в него има нещо… очите му те карат да губиш контрол над себе си. Не мислиш ли и ти така?

— Никога не съм го виждала — тихо промълви Жослин. Ръцете й бяха здраво стиснати под бялата престилка. Нямаше причина Елън да узнае за лъжата.

— Разбира се, че не си. А и този път няма да го видиш. Той дойде преди два часа, съвсем объркан, а сега хърка доста силно в една от спалните. Ние просто ще заминем и ще чакаме, докато получим съобщение, че е заминал за континента.

— Защо ще заминава за континента? Не е ли вече възрастен за обиколки из Европа?

— О, небеса, да. Ники отдавна вече не е под родителски надзор — безгрижно обясни Елън. — Не, не е това. Предполагам, че отново се е забъркал в някакъв скандал. В писмото на Кармайкъл се споменава за дуел и за някаква жена. Ако съпругът й оживее, Ники може да се върне в града. Но ако умре, Ники ще трябва да замине за Франция.

— Франция.

— Ники винаги е обичал Франция. Сега поне не сме във война. Не гледай така, Джили. Знам, че си чувствителна, но не трябва да гледаш така отчаяно всеки път, щом някой спомене тази глупава страна. Никога няма да се върнеш там, заклевам се. Нека Ники замине. Може би там ще намери лошия край, който заслужава. Те все още използват гилотината, нали?

Жослин видя как блясва острието на гилотината, чу вика на тълпата. Отново почувства да я обзема слабост, както винаги, когато се бореше с ужаса.

— Доколкото знам, да — каза тя. От все сърце желаеше да види как главата на Никълъс Блекторн се търкулва в същия изцапан с кръв кош, в който бяха попаднали толкова много други глави.

— За щастие, нямам никакъв опит с пияниците. Нямам представа кога ще дойде на себе си и ще започне да иска разни неща. По-добре да заминем веднага. Онзи негов отвратителен слуга ще се погрижи за нуждите му.

Елън стана, полите на жълтата й рокля се завъртяха около нея. Жослин я гледаше безстрастно, сякаш някъде отдалеч. Изведнъж разбра, че вижда благодетелката си за последен път. Елън беше облечена безвкусно. Както винаги, беше пренебрегнала съветите на Жослин. Формите й бяха пищни, а облеклото й — претрупано. Според нея винаги беше по-добре да сложиш две панделки вместо една, три волана вместо два, ярките цветове бяха по-красиви от пастелните, въпреки че точно пастелни тонове биха отивали на розово-бялата й кожа. Тайната цел на Жослин беше да предаде вродения си вкус на французойка, на своята господарка, но през изминалата година съветите й не бяха чути нито веднъж. А сега вече беше твърде късно.

— Аз няма да дойда — каза тя.

Сините очи на Елън проблеснаха.

— Не бъди глупава. Разбира се, че ще дойдеш. Обикновено отказваш да ме придружаваш навън от къщи, но този път е различно. Ще потърсим убежище при Кармайкъл в Съмърсет, докато Ники подреди отново живота си. Животът на село ще се отрази добре и на двете ни. Освен това ти обеща, че ще ме научиш да готвя.

— Не този път — равнодушно каза Жослин на своя безупречен френски.

Когато беше деветгодишна, нейна гувернантка беше една бедна английска вдовица и английският на Жослин също беше безупречен.

Нито една от двете жени не намери за странно това, че готвачката отказва да изпълни заповедта на господарката.

— Но защо, Джили? — простена Елън. — Ще бъда толкова самотна там!

— Бини ще ти прави компания.

— Бини е глупачка. Защо искаш да останеш тук? Ники сигурно ще гуляе през цялото време и гозбите ти ще отидат на вятъра.

Очите на Елън се изпълниха със сълзи.

— Когато се съгласих да дойда тук с тебе, ти ми обеща, че ще приемеш моите условия — кротко каза Жослин. — Казах ти, че не мога да бъда твоя приятелка, твоя довереница, твоя сестра. Приех да дойда в Англия, само като твоя главна готвачка.

— Но, Джили…!

— Оставам тук, в кухнята, където ми е мястото! — тя стана и взе меките ръце на Елън в своите малки, твърди длани. — Сигурна съм, че ще измисля нещо подходящо за Никълъс Блекторн.

Лейди Елън обаче не беше глупава жена. Съвсем тихо, тя попита:

— Ще ми кажеш ли?

Жослин не се престори, че не разбира. Дължеше й поне това.

— Точно сега — не — мрачно отвърна тя.

Елън беше заминала преди по-малко от осем часа. Животът в Ейнсли Хол продължаваше обичайния си ход, независимо от това, че господарката не беше там. Редът стриктно се спазваше, за което следяха икономът Уилкинс и мисис Рафърти, главната сред слугините. Те бяха сключили договор с Жослин веднага след нейното пристигане, тъй като и двамата можеха да разпознаят противника, щом го видят.

На Никълъс Блекторн беше сервирана храна, която беше върната недокосната. Това не бе предизвикало никакви чувства у Жослин, но сега, докато седеше сама в просторната кухня, изпита едва доловимо раздразнение.

Изведнъж всичко си дойде на мястото. Нямаше да заколи Никълъс Блекторн в леглото му, въпреки че той напълно го заслужаваше. Щеше да има прекалено много усложнения. А и знаеше, че не би могла да извърши това.

Можеше само да се надява, че апетитът му ще се възвърне с изтрезняването. Защото тя имаше намерение да го отрови, а след това да застане до леглото му и да го гледа как умира. Жослин чу твърди стъпки да се приближават откъм източния килер и застина, обзе я паника.

За да оцелее, беше принудена да усвои много умения. Отдавна беше научила, че за да е в безопасност, трябва да държи под око всичко и всички около себе си. Познаваше стъпките на всичките трийсет и шест членове на персонала в Ейнсли Хол, познаваше стъпките и на всички от семейството на Елън. Мъжът, който се приближаваше към царството й, беше непознат.

Кученцето й, Шарбон, почувства паниката й, скочи от стола и остро излая. Ножът, който използваше за нарязване на овнешкото, беше в ръката й, а лицето й беше в сянка, когато мъжът влезе в стаята. Ръката й трепна и стисна по-силно дръжката на ножа. Силуетът, очертан в рамката на вратата, беше по-нисък и по-пълен, отколкото си го спомняше. А косата беше оредяла чувствително.

И тогава той проговори, а тя разбра грешката си. Един английски джентълмен не би влязъл в кухнята. Беше изпратил слугата си.

— Тук е тъмно — отбеляза мъжът.

Жослин тихо остави ножа и отиде да запали евтините лоени свещи, които се смятаха за повече от достатъчни за осветлението на кухнята. Запали ги една по една и помещението се изпълни с дим. Тя знаеше, че мъжът я наблюдава, и ако не можеше отведнъж да усети враждебността й, то сигурно усещаше сдържаността й. Трябваше да надхитри този мъж и да му се изплъзне, когато Никълъс Блекторн бъде застигнат от съдбата. Обърна се с гръб към него, за да не му позволи да я разгледа.

— Ти трябва да си Мамзел.

Беше съвсем различен от всички слуги, които са влизали в нейната кухня. Беше здрав и набит като уличен побойник и доста стар. Мястото му беше в някоя кръчма, а не в изискано имение като Ейнсли Хол.

— Да — каза Жослин.

— Господарят ми е гладен?

— Така ли?

Помисли си за недокоснатия поднос. Или беше достатъчно изтрезнял, за да му се върне апетита, или отново беше пиян и гладен. Нямаше значение. Щеше да бъде доволна, когато той е готов да яде нейните ястия.

— Една студена закуска ще свърши работа. Месо, сирене, парче ябълков сладкиш, ако се намира. И бренди. Къде държи брендито си лейди Елън?

— Няма бренди.

— По дяволите! — изруга мъжът.

— Лейди Елън има изба с подбрани вина, но няма бренди.

— Но ти използваш понякога бренди, нали?

— Да.

— Изпрати го горе. По-добре го донеси сама. Господарят ми не вярва, че лейди Елън има жена главен готвач.

Жослин изтръпна. Той няма да си спомни, казваше си тя. Бяха изминали повече от тринайсет години. Тогава тя беше крехко, слабо дете, а той беше млад мъж тръгнал на лов за удоволствия. Няма да си спомни.

— Ти не разбираш — каза тя хладно. — Аз не съм просто слугиня. Имаме не по-малко от седем кухненски прислужнички, които ще бъдат много щастливи да занесат подноса на твоя господар, господин…?

— Наричай ме просто Кръчмаря — мисля, че в момента господарят ми не се интересува от кухненски прислужнички, въпреки че за в бъдеще… Той иска да види главната готвачка на лейди Елън, а мое задължение е да задоволявам всичките му прищевки. Точно сега ти си неговата прищявка, Мамзел. Така че ще почакам.

Тя понечи да продължи спора, но се отказа. Нямаше защо да си хаби думите, а може би щеше да предизвика и подозрение, ако беше настояла. Вместо това тя присмехулно му се поклони.

— Да, сър — каза тя, а мъжът изненадано я погледна.

— Не си като другите слугини, които съм срещал — призна той.

— Това е така, защото не съм слугиня. Аз съм главен готвач.

— Главните готвачи са мъже.

— Аз не съм.

— Забелязах — мъжът я погледна похотливо.

Жослин почувства студени тръпки в стомаха си. Ако този грубиянин беше пример за поведението на Никълъс Блекторн, то той беше пропаднал съвсем. Тя се зае да приготви чиния със студено месо и сирене. Ръцете й механично се движеха, а умът й работеше трескаво.

— Не си като другите слуги, които са идвали в Ейнсли Хол — подхвърли тя.

Кръчмаря се засмя.

— Можеш да се обзаложиш, че не съм. Моят господар пет пари не дава как е облечен. Той не е някое конте. Има нужда от човек, който да застане зад него, някой, който може да вземе груби, но ефикасни мерки, който не се страхува от неприятности.

— Той често ли има неприятности? — хладно запита тя. Нямаше как да вземе ножа, защото трябваше да носи подноса. Той очакваше това от нея.

— Може и така да се каже — каза Кръчмаря с усмивка, която разкри няколко пожълтели зъба.

— И ти го измъкваш от неприятностите?

Тя извади голяма връзка ключове и отключи вратата на килера, в който държаха брендито. Там имаше две бутилки. В едната имаше превъзходен френски коняк, а в другата — долнокачествено бренди, което използваха за готвене. Тя взе бутилката с бренди и я сложи на подноса.

— По дяволите, не! Той може и сам да се измъкне от всякаква каша. Аз просто внимавам да няма удари в гърба.

— Звучи така, сякаш животът му е пълен със събития — каза тя. — Предполагам, че аз ще нося подноса?

— Точно така. Хайде, Мамзел. Господарят ми няма да те изяде.

Тя повдигна подноса с малките си, силни ръце.

— Вкусът на моето месо няма да му хареса — отговори тя.

Тя последва Кръчмаря по осветените от свещи коридори. Дебелите килими заглушаваха леките й стъпки.

— Знаеш ли, не говориш съвсем като французойка — внезапно каза Кръчмаря, като спря точно пред малкия, натруфен будоар на лейди Елън.

По тялото на Жослин пропълзя студ. С върховно усилие на волята тя успя да скрие обзелата я паника и треперенето на ръцете си. Взря се в Кръчмаря, в грубото му лице и пожълтели зъби и му каза какво мисли за него. Каза му го на уличен, вулгарен френски. На езика, който беше научила в бедните квартали на Париж. Кръчмаря беше впечатлен.

— А, този френски вече звучи добре.

Той отвори вратата и Жослин с ужас разбра, че по някаква своя причина, Никълъс Блекторн се е настанил в будоара на Елън. Тя нямаше избор. Не можеше да се обърне и да избяга. Щеше да привлече вниманието им върху себе си, а точно това искаше да избегне. Просто трябваше да държи главата си наведена, езика си зад зъбите и да се надява, че той няма да си спомни.

За миг й се стори, че будоарът е празен. Огънят беше единствения източник на светлина и въпреки че стените бяха тапицирани със светла коприна, стаята беше потопена в сенки.

— Трябва да научиш френски, Кръчмо — каза един глас. — Тогава ще бъдеш още по-впечатлен. Тя те нарече син на похотлива змия, мъж, на когото липсват някои необходими мъжки части, и предположи, че най-добрата храна за тебе са магарешките лайна.

Жослин щеше да изпусне подноса.

За щастие Кръчмаря тъкмо беше протегнал ръце да го поеме, защото вярваше, че само той има право да сервира на господаря си, и таблата не падна на земята. Жослин беше все още на прага, не помръдваше, знаеше, че светлината, която идваше отзад, щеше да остави лицето й в сянка. Кръчмаря трябваше да мине покрай нея и стори това, като сипеше проклятия.

Той се беше изтегнал в малкия, тапициран в розово шезлонг на лейди Елън. Прашните му черни ботуши вече бяха оставили петна по нежната коприна. Беше ясно, че няма намерение да свали краката си, въпреки че по ботушите му бяха полепнали едри парчета кал и трева. Той имаше много дълги крака, тя не беше забравила това. Беше доста висок, още когато беше на двайсет и две, а сега, като зрял мъж, беше още по-висок. Панталоните му също бяха прашни и бяха плътно прилепнали по бедрата му. По някое време той се беше разделил с жакета си, бялата му риза беше разтворена край врата, ръкавите й бяха навити. Дългата му, къдрава черна коса беше разрошена и скриваше лицето му.

Тя го огледа, като внимателно избягваше лицето и очите му. Но не можеше повече да се сдържа. Като видя, че по тялото му няма никакви белези на напреднала възраст, че коремът му е все така плосък, погледна към лицето му с надеждата, че злото е оставило отпечатъка си по него. Да, възрастта и злото бяха оставили своя отпечатък. Бяха превърнали младежа в почти неземно красив сатир, в толкова привлекателен зрял мъж, че Жослин беше поразена. Беше готова да се закълне във всичко свято, че вече никога не би намерила, който и да е мъж за привлекателен, но не, не и този. Привличаше я неотразимо, а точно той беше убил семейството й и бе съсипал живота й.

Чертите на лицето му, нежни и красиви, когато той беше на двайсет години, сега се бяха изострили. Високите скули, дълбоките тъмносини очи и правият нос бяха същите и все пак различни. Очите му все още притежаваха хипнотична сила, но в техните ъгълчета имаше множество фини бръчици, резултат от разгулен живот, не от смях. По-дълбоки бръчки очертаваха чувствената му уста. Брадата му беше набола, той не се беше бръснал през последните няколко дена. Дългата му черна коса беше рошава, твърде различна от внимателно подредените коси на другите роднини на лейди Елън. Движенията му бяха лениви, отпуснати и все пак криеха някаква опасност. От дълго време Жослин не беше попадала в компанията на опасен мъж. Тя беше доволна и желаеше това да продължи.

— Изпълни ли поръчката, Мамзел? — провлече думите той. Слаба усмивка пробяга по надменното му лице.

Тя нямаше да му позволи да забележи колко е объркана.

— Да, сър — отговори спокойно, без да се помръдне от мястото си, скрита в сянката.

— Все още не съм имал възможност да видя главния готвач на моята втора братовчедка лейди Елън. Ела по-близо, момиче.

Лицето й не издаваше никакви чувства, но студени, смразяващи тръпки пропълзяха в малкото й, кораво сърце. Искаше й се да бъде по-смела. Пристъпи напред, в оскъдната светлина, и му позволи да се втренчи в нея. Не можеше, не искаше да срещне очите му. Стоеше там, с преплетени отпред ръце, с поглед, насочен към огъня, и чувстваше как неговият обгръща крехкото й тяло. Жослин се молеше той да не забележи слабото треперене, което не успяваше да овладее, да не види предизвикателството, което се излъчваше от нея, да не долови омразата в сърцето й.

— Не би могла да се нарече диамант от най-чиста проба, нали, Кръчмо? — провлече отново думите той. Беше отегчен. Ужасно отегчен.

— Не, сър — отговори Кръчмаря, зает с подноса с храната — Не съм и чувал дори, че тя е нещо по-специално. Има една камериерка на име Бетси, която е наистина пикантно парче…

— Не мисля, че ме интересува — думите му издаваха известна разсеяност. — И все пак има нещо в това момиче. Не намираш ли?

Тя леко скръцна със зъби. Не можеше да се помръдне, не можеше да направи нищо, освен да слуша как мъжете обсъждат нейните качества.

— Не знам, сър. Тя не е моя тип. Харесвам жените, които имат малко повече месо по кокалите. Жени, чиято прегръдка да бъде топла в студените нощи и… нали знаете…

— И аз — по звука на гласа му тя отгатна, че е станал от шезлонга. Беше дошъл по-близо. — Но в тази има нещо…

Той я докосна. Широката му длан повдигна брадичката й, приближи лицето й до неговото. И тогава той изведнъж отдръпна ръката си, засмя се неестествено.

— Какъв гняв, Мамзел — каза тихо, на френски. — Каква омраза. Доста ме изненадваш.

Тя нямаше да разговаря с него на френски. Нямаше да го погледне, нямаше да диша един и същи въздух с него. Ако я докоснеше отново, щеше да вземе ножа от подноса и да го забие в сърцето му.

— Мога ли да се оттегля, сър? — помоли го тя спокойно, с поглед, все още прикован в земята.

— Да, разбира се. Нямам желание да лягам с ядосана женска. Поне не тази вечер.

Това изказване я изненада, стресна я и тя го погледна с отворена уста. Беше шокирана. Тъмносините му очи имаха замислено изражение, а то беше дори по-опасно от краткия допир на ръката му.

— Господинът има грешка. Аз съм главната готвачка, а не курва — отсече тя.

Не изчака да чуе отговора му, нито разрешението му. Завъртя се на петите си и напусна стаята, като затвори внимателно вратата след себе си. Пътят до кухнята беше дълъг, тя вървеше уверено и спокойно, борейки се с желанието да побегне така, сякаш животът й зависи от това.

Аз не съм курва — беше казала на мъжа, който я беше направил паднала жена. И знаеше, още преди денят да е изтекъл, че този ще бъде неговия последен ден.

Глава 2

Лейди Елън Фицуотър не беше щастлива. Тя не искаше да остави Джили, но беше научила още от самото запознанство със своята главна готвачка и приятелка, че няма по-своенравни жени от французойките. Те се бяха срещнали преди година при доста странни обстоятелства. През тази година бяха имали много разногласия и със сигурност щяха да имат още и за в бъдеще. И лейди Елън Фицуотър, вече улегнала и енергична самостоятелна жена, беше загубвала всички битки с Жослин. Беше загубила и тази. Нямаше никакъв избор, просто трябваше да се оттегли. Не че се страхуваше от женкар като Никълъс Блекторн. За щастие, тя не беше от жените, които привличаха мъже като Ники. Той нямаше да й предложи картбланш, нямаше да я погали по рамото, въобще, нямаше да я обиди по нито един от многобройните начини, по които можеше да бъде обидена една привлекателна жена на вече определена възраст.

Но, за нещастие, обществото нямаше как да знае, че тя е в безопасност с Ники. Ако беше останала под един покрив с него, щеше да бъде белязана като паднала жена. Брат й, Кармайкъл, щеше да бъде принуден да вземе мерки и тя можеше да се види омъжена за крайно неподходящия Никълъс Блекторн. Не че той нямаше своите предимства. Беше дяволски, престъпно привлекателен, дори тя признаваше това. Не зачиташе правилата, които управляваха обществото. Тя беше вече напълно зависима от тези глупави изисквания за благоприличие, които сега я принуждаваха да бяга от собствената си къща. Щеше да бъде чудесно, ако можеше да изрази презрението си към клюките и противните стари клюкарки.

Да, но в характера на Никълъс Блекторн липсваше хармонията. Около него вечно имаше скандали, той все успяваше да се измъкне като по чудо. Мошеническата му природа го правеше крайно неподходящ кандидат, той би бил един неудобен съпруг. „Ето, беше почти на трийсет и шест — възраст, в която трябваше вече да е задомен и да се грижи за наследника си, а какво правеше?! Мъчи се да избегне последствията от необмислен дуел! И ако онзи човек умре, което все още не е изключено, ще трябва да побегне на континента и да се крие там, а кой би могъл да каже колко ще продължи това? Един отсъстващ съпруг може да бъде и приятно нещо, мислеше си Елън.“ Но дори само един ден, прекаран с човек като Ники, щеше да бъде изпитание, което Елън не би могла да понесе.

За всички щеше да бъде най-добре, ако Джейсън Харгроув се изправеше на краката си. Тя го беше срещнала само веднъж и въобще не го беше харесала. Не беше стока. Беше от онези мъже, които твърде много се приближават до дамите, чиито ръце опипват телата им, чиито устни винаги са влажни. А и мамеше на карти, или поне така казваше Кармайкъл. Не беше чудно, че съпругата му си е намерила по-привлекателен любовник. Нещастие беше само, че Джейсън Харгроув е заловил Ники в деликатно положение както се носеше навред. Дуелът не можеше да се избегне, но нямаше нужда Ники да го превръща в смъртоносна схватка.

Докато чакаше Харгроув да се възстанови или пък да умре, Ники можеше само да кръстосва страната и да се крие от властите. Нямаше да е толкова зле, ако този беше първия му дуел. Всъщност това беше седмият му дуел и, ако лошият му късмет продължеше, това щеше да бъде втория с фатален изход. Дори и най-здравите връзки на семейството не биха го спасили от последиците.

Елън му беше казала това. Беше се впуснала в подробности за липсата му на маниери, неподходящите му занимания и обичайните за него неправилни преценки. Оплака му се, че заради неговото неблагоразумие е изгонена от дома си. Той просто отвори едното си око и се втренчи в нея. Не промени отпуснатата си поза.

— Никога преди не си се държала като превзета стара пуританка, Елън — отбеляза той.

— Трябваше ли да му нанесеш смъртна рана, Ники? — отговори тя с известна рязкост. — И то след като ти си постъпил неправилно. Не можеше ли да избегнеш раняването му?

— И да рискувам главата си, така ли? Не съм такъв глупак.

— Всъщност той се опита да избегне сериозното нараняване — провъзгласи Кръчмаря.

Елън беше подскочила изненадана. Никога не можа да свикне с факта, че слугата на Ники се държи като равен на господаря си и се намесва във всеки разговор, в който може да вземе участие. Тя също се опитваше да се държи така с Джили, но Джили издигаше стени помежду им толкова бързо, че Елън не успяваше да ги събори.

— Какво искаш да кажеш с това, че се е опитал? — гневно запита тя.

— Иска да каже, че съм се проявил като глупак — промърмори Никълъс. — Понякога и у мен се проявява благородството. Джейсън Харгроув не искаше да приеме устно извинение. Ако не се бях навел, сега нямаше да водим този разговор.

— Не се прави на изненадан. Прекрасно ме разбираш. Питам не дали трябваше да се води дуел, а дали трябваше да се стига до убийство.

— Не беше необходимо да се стига до убийство. На мястото на Харгроув аз бих се задоволил с устно извинение или бих приел, че първата капка кръв ме удовлетворява. Но не, този мъж се опита да ме убие.

— Да те убие? — объркана повтори тя.

— Първият изстрел на Харгроув не беше точен — предложи обяснението Кръчмаря. — Блекторн се поклони и се обърна с гръб към него, предположил, че удовлетворението е дадено и прието. И тогава той стреля отново.

— В гърба ти? — тя беше отвратена.

— В гърба ми. И не само това. Той имаше още един пистолет в палтото си и щеше да стреля и с него. Нямах избор. Имах късмет, че лошият му мерник и липсата му на умение ме бяха спасили два пъти. Не можех да разчитам, че и третия изстрел ще бъде несполучлив.

— И така, ти го уби.

— Това още не е ясно. Последния път, когато чух нещо за него, той все още беше жив и с учудваща сила се бореше за живота си. Нали знаеш, че само добрите умират млади.

— Това обяснява и твоята напреднала възраст — рязко му отвърна Елън. — Но всичко това не променя моето положение. Аз трябва да замина.

— Е, не трябва да бъдеш превзета стара пуританка, както казах — Никълъс я гледаше с нов, опасен интерес. — Може би трябва да пратиш благоразумието по дяволите и да останеш. Не можеш да очакваш да натрупаш опит в живота, ако проиграваш всички шансове.

— Хич не си го и помисляй — гласът й беше строг, суров. — Познаваме се още от деца и трябва да имаш достатъчно разум да прецениш, че не си подхождаме.

Той не се престори, че не разбира.

— Не ти предлагам брак, Елън. Нямам намерение да надявам брачните окови. Но това не означава, че не мога да те запозная с някои… хм, физически удоволствия.

— Забрави за това — отговори тя, напълно доволна от себе си. Не беше изкушена, нито за момент. Въпреки че й се искаше да бъде. — Не ме интересува какво казва Кармайкъл, искам да си тръгнеш колкото е възможно по-скоро. Междувременно, не създавай проблеми на прислугата ми. Не измъчвай икономката, тя е твърде стара за твоите номера. Не преследвай камериерките ми, ще откриеш, че са труднодостъпни. И остави готвачката ми намира!

Последното беше казано с необичайна рязкост и в момента, в който произнесе думите, тя разбра, че е направила грешка.

— Известната жена — главен готвач? — Никълъс Блекторн като че ли изведнъж изтрезня. — Мислех, че ще я вземеш със себе си.

— Тя отказва да тръгне. Дръж се настрана от нея, Ники, или аз…

— Единствените готвачки, които познавам, са огромни като планини, ходещи реклами на готварските си умения. Едва ли точно сега ще развия у себе си вкус към подобни на буци жени.

— Тя не е… — Елън прояви достатъчно разум да спре. — Гледай да не промениш мнението си — каза тя, вместо да довърши предната си мисъл.

Но пияният Никълъс Блекторн беше далеч по-проницателен, отколкото й се искаше на нея.

— Да разбирам ли, че твоята готвачка не е огромна като планина? — гласът му беше мек като коприна, опасен.

— Остави я на мира, Ники. Поне един път през живота си постъпи като джентълмен.

Тя беше изненадана от израза на лицето му. Неочаквана сянка се беше спуснала над него и беше направила неприветливи привлекателните му черти.

— Аз никога не се държа като джентълмен, Елън. На това се дължи голяма доза от чара ми.

— Ники…

— Да ти изброя ли греховете си? Може би тогава, въпреки свещената си простота и невинност, ти ще ми ги опростиш. Да ти разкажа ли за сервитьорката на една кръчма, която се удави, защото откри, че е бременна от мен? Да ти разкажа ли за майка си, която просто се стопи, когато брат ми умря, защото знаеше, че повече няма за какво да живее? Да ти разкажа ли за семейство де Лорни, които бяха посечени от гилотината, защото отказах да им помогна? Ти знаеш историята на моето семейство — за лудостта и злото, които ги преследват. Мога да ти разкажа и за момчето, което убих на дуел преди десет години. Обикновено момче, невинно, което просто беше направило смъртоносната грешка да загуби богатството си на хазарт, и то в моя полза, а след това да ме обвини в измама. То беше още съвсем зелено, още дете и беше гордостта на семейството си. И аз отнех живота му, защото бях пиян и не можех да направя нищо друго. Да ти разказвам ли още?

— Не, Ники — едва успя да промълви Елън.

Мрачният израз напусна лицето му и той изведнъж доби момчешки вид. Отново беше млад и привлекателен.

— И не си въобразявай, че можеш да ме спасиш от моите демони — небрежно подхвърли той. — Много други жени са правили тази грешка, само за да потънат в безчестие. Бягай, Елън. Кажи на готвачката си да стои в безопасност в кухнята си, кажи на камериерките си да се крият на тавана, кажи на бащите да заключат дъщерите си. Похитителят на женската добродетел е дошъл и никоя жена не е в безопасност.

— Не ставай глупав, Ники — гласът на Елън беше нежен.

Тогава той я погледна и тя разбра, че мрачният израз не си е отишъл. Просто се спотайваше в тъмните му, непроницаеми очи.

— Не ставай глупава, Елън. Бягай.

И тя беше направила точно това. Избяга, без дори да предаде предупрежденията на Ники. В случая с Жослин предупреждението щеше да е излишно. Тя никога не се вслушваше в думите й, не им отдаваше никакво значение. Истинско чудо беше, че двете са приятелки.

Истина беше, че Жослин се пазеше от мъжете, а и от всички, които не бяха членове на прислугата. Беше приятелка с господарката си, но тя поставяше условията. Когато в Ейнсли Хол имаше гости, Джили оставаше в кухнята. Когато в къщата бяха само Елън и полуглухата Бини, Жослин се присъединяваше към тях.

Само ако можеше да се отърве от това лошо предчувствие, че да остави Джили в Ейнсли Хол е равносилно на подписването на съдбоносна за нея присъда. Беше смешно, разбира се. От всички жени, които Елън беше срещала в живота си, нито една не беше по-способна от Джили да се грижи сама за себе си. Джили си имаше своите тайни, Елън знаеше това. Тъмни, ужасни тайни, които бяха причината за мъката в очите й и за внезапното прекършване на смеха й. Те бяха тайни, които тя не би споделила с никого, дори с приятелка, която да облекчи страданието й. Но същите тези тайни щяха да я предпазят от мъже като Никълъс Блекторн, че и по-лоши. Жослин беше надникнала в ада и не беше трепнала. Тя би сразила всеки, който се опита да й навреди.

Освен това имаше едно нещо, което трябваше да бъде казано, и то засягаше наложения й престой при брат й в Съмърсет. Тя беше наистина привързана към снаха си, Лизи, и обожаваше племенниците и племенничките си, но най-много обичаше приятеля на Кармайкъл — Тони. Тони беше най-добрия приятел на брат й и причината тя да иска да отиде в Съмърсет.

Тя беше луда по уважавания сър Антъни Уилтън-Грининг, чувствата й не биха могли да се опишат с думи. Но, слава богу, той беше толкова разсеян, че не забелязваше това. Или, ако го забелязваше, беше достатъчно любезен да не й се присмива. Тя се мъкнеше след него още от осемгодишна. Тогава той, заедно с брат й, си беше дошъл вкъщи след завършването на университета. Беше се влюбила в него пет години по-късно, в периода, в който беше луда и по конете. Тони беше всепризнат експерт по конете и докато разговорите им се въртяха около тези животни, нейната душа агонизираше, страдаше от любов. Същата любов я разкъсваше и когато беше седемнайсетгодишна и той танцува с нея цяла нощ на бала й. Но две години по-късно приятелските им връзки се обтегнаха. Не заради него. Тони знаеше как да очарова и най-своенравните жени, знаеше как да ги ухажва, за да повдигне настроението им. Причината за обтегнатите отношения беше тя. Сърдеше се сама на себе си, защото в негово присъствие се изчервяваше и започваше да заеква, объркваше се и затова го избягваше. Гледаше го от прозореца, когато той идваше на гости на Кармайкъл, следеше го с поглед в препълнените бални зали, но го избягваше винаги, когато можеше. А през нощта, сама в спалнята, тя сънуваше прекрасни, но невъзможни, нереални сънища. Сънища, които я караха да се изчервява още по-силно в негово присъствие, сънища, които я караха да заеква, отнемаха дъха й. Невъздържани, безнравствени сънища, в които любовта му беше силна, а той беше страстен, без следа от обичайната му ленивост.

Беше успяла да надрасне всичко това, разбира се, както успяват всички момичета, дори и най-срамежливите. Той й беше помогнал, макар тя никога да не беше разбрала дали беше узнал съкровената й тайна. Продължаваше да показва към нея братска любов, да се заяжда нежно, помагайки й незабелязано да преодолее травмата. В деня, в който беше обявен годежът му с величествената мис Станли, тя реши да си пререже вените. А на следващия ден си каза, че е по-добре да се излекува от тази невъзможна любов.

Приятелството обаче беше останало. Имаше неща, които можеше да каже само на него и на никого друг, дори и на брат си. С него не се налагаше да се тревожи за задушаващите я правила на обществото, с него беше защитена от флиртуване, пред него можеше да говори дори глупости. Тони едва ли щеше да пожелае жена като нея. Не и докато всички красавици, тръгнали на лов за съпрузи, го обсаждат от всички страни, както беше през последните петнайсет години. Можеше да се отпусне пред него, без да се тревожи какво ще кажат хората. За него беше само уважавана сестра и нищо друго, мислеше си тя.

Все още се чудеше, защо мис Станли беше развалила годежа. Как въобще някой можеше да отхвърли Тони? Това беше загадка за Елън тогава, беше и сега. Но Тони само беше свил рамене, беше се усмихнал чаровно и бе казал, че те няма да си подхождат.

— Но защо? — попита го тя смело, с импулсивността на своите деветнайсет години. Тъкмо беше укротила страстта си към него. За щастие, нямаше кой да я смъмри за тази й смелост.

— Защото, мила Елън, тя ми каза, че не я обичам достатъчно. Че ако трябва да избирам между нея и конете си, бих избрал конете. И тъй като беше абсолютно права, аз нямаше как да не се съглася и годежът беше развален. Аз съм безнадежден случай, Елън. Предполагам, че ще трябва да чакам, докато ти пораснеш и се омъжиш за мен.

Тя се засмя, беше успяла да пренебрегне тежкото биене на сърцето си.

— Вече съм достатъчно възрастна и мога да се омъжа, Тони. Но със сигурност не бих се омъжила за теб.

— Защо не? — вяло попита той, но в студените му сиви очи светеше присмехулно пламъче.

— Защото, ако трябва да избирам между конете си и теб, ще избера конете.

На това той отговори с гръмогласен смях, а тя не почувства угризения заради очевидната си лъжа. Поне за едно нещо не беше излъгала. Тони беше последния мъж, за когото би се омъжила. Просто защото той никога не би я помолил да го стори. На този свят никой никога не е получавал това, което най-силно желае, поднесено на сребърен поднос.

Пристигна в Медоулендс все още объркана. Веднага й беше съобщено, че Тони ще я посети, а това не й помогна да отхвърли тревожните мисли. Не го беше виждала от Коледа и той й беше липсвал. Винаги й липсваше, ужасно й липсваше, но тя смяташе, че е по-разумно да прекарва по-малко време с него. Ако бяха заедно прекалено дълго, щеше да привикне към неговото присъствие така, както някои мъже привикват към алкохола и хазарта. Тогава нямаше да иска да се раздели с него. Ето защо си позволяваше да приема присъствието му само на малки дози, които да поддържат настроението и духа й.

Точно днес имаше нужда някой да повиши настроението й. Нямаше значение колко пъти уверяваше сама себе си, че всичко ще бъде наред в Ейнсли Хол, колко пъти си казваше, че Джили може сама да се грижи за себе си, все още изпитваше онова ужасно предчувствие. Щеше да се случи нещо ужасно. И нейният удобен, спокоен живот вече никога нямаше да бъде същият.

— Боже, каква неразбория! — изквака мисис Рафърти. Огромното й тяло беше кацнало на върха на едно от малките кухненски столчета. В друго време и на друго място, Жослин щеше да я гледа изумена, щеше да гадае дали столчето ще издържи. Но не и днес.

— Наистина — съгласи се Уилкинс, възрастният иконом. — Не знам друга такава неразбория да е ставала в някоя джентълменска къща.

Жослин се застави да се размърда.

— Тази къща е на лейди Елън — поправи го тя, защото това се очакваше от нея. Гласът й едва се чуваше.

Тези двама старши сред слугите бяха нахълтали в нейната кухня, след като бяха изпратили по-нисшите слуги да си гледат работата. Беше късно на следващия ден, бяха разчистили масата след вечерята и Жослин имаше чувството, че те тримата са заговорници. Но те не заговорничеха, разбира се. Тя беше извършила всичко сама. Както винаги.

— Още по-зле, че всичко това става в къщата на лейди Елън — гласът на мисис Рафърти издаваше неодобрението й. — Би било ужасно неприлично, направо скандално този мъж да умре тук.

Жослин беше съвсем спокойна, студът, който пропълзя във вените й, й беше стар познат.

— Той мъртъв ли е?

— Не. Доктор Бранфорд очаква той да се оправи, което е и зле, и добре, казвам аз. Мистър Блекторн винаги е бил ужасно изпитание и бреме за всички, той винаги се забърква в нещо. Дори далечните му роднини като мис Елън обикновено са въвлечени и притеснени.

Уилкинс седеше изправен, строг и мрачен.

— Той ще направи услуга на всички, ако напусне този свят, но бих предпочел да не го прави в къщата на лейди Елън. Помислете за съседите.

— Да, каква каша — въздъхна мисис Рафърти. — Постоянно повръща, изцапа всичко наоколо. Гастрит, вика докторът. Изглежда, това е най-неприятният начин да умреш.

— Сигурно е така — каза Жослин. — Той вън от опасност ли е вече?

— Докторът мисли така — мрачно каза Уилкинс. — Но предупреди, че може отново да се повтори.

За миг Жослин видя пред себе си лицето на Никълъс Блекторн. Тъмните, неприветливи очи, чувствената уста, порочната му красота. Стори й се, че той я вика. Този миг беше кратък, но безумен, тежък.

— Сигурна съм, че ще се повтори — гласът й беше равен и спокоен.

— Това не е кървящ гастрит — провъзгласи Кръчмаря.

Никълъс успя да повдигне главата си. Беше му останала сила колкото на новородено кутре. Господ му беше свидетел, че не искаше да прави нищо, което застрашава временния покой на вътрешностите му. Ако спазмите и повръщането започнеха наново, щеше да вземе пистолета, с който беше видял сметката на Джейсън Харгроув, и да последва съперника си в отвъдното. А може би и да го изпревари по пътя натам. Според този глупак, доктора, той почти пътуваше за ада. Вече два дена, откакто беше болен, два дена, през които тялото му страдаше както никога досега. Не за първи път в живота му обаче му се искаше да умре, да умре, за да не усеща вътрешностите си. Собственото му малодушие го удивляваше. Той беше преживял какви ли не премеждия — огнестрелни рани, рани от нож, кървави побоища и много други, и винаги беше показвал пренебрежение към смъртта и болката. Но болката, която трябваше да понася през последните две денонощия, беше различна, по-силна, той дори не си беше представял, че такава болка е възможна. А този проклет доктор го беше предупредил, че тя може би ще се върне, че може би…

Най-после думите на Кръчмаря стигнаха до съзнанието му.

— Какво каза, Кръчмо?

— Казах, че това не е кървящ гастрит. Виждал съм болни от гастрит. Чичо ми Джордж умря от това нещо. То не идва така внезапно, а и не прилича съвсем на твоята болест. А и млади, здрави хора като теб не боледуват от нея.

Никълъс успя да се изправи в леглото, проклинайки слабостта и треперенето на крайниците си.

— За какво говориш? — попита той. Гласът му беше равен и безизразен.

— Отрова, Блекторн. Мисля, че си бил отровен.

— Но това е смешно! Кой ме е отровил? Ако Харгроув умре, Мелиса би трябвало да ми бъде благодарна. Никой не изпитва любов към него. Той няма семейство.

— Моля за извинение, сър, но той не е единствения ти неприятел. Не си живял безупречен живот.

Никълъс успя да се усмихне.

— Никога не си казвал по-правдиви думи, Кръчмо. Никой няма да оплаква смъртта ми. Но съществува и въпросът кой е имал възможност да го извърши. Не мисля, че Елън е сложила отрова за мишки в брендито, преди да замине.

— Повече няма да пиеш бренди — решително заяви Кръчмаря.

— Не ставай глупав, човече!

— Аз самият ще приготвям храната ти. Никога не съм имал доверие на французите.

— Ти наистина си полудял. Сигурно следващото нещо, което ще ми кажеш, е, че дъртият Уилкинс си отмъщава за похитената чест на дъщеря си.

— А ти озлочестил ли си дъщеря му? — запита Кръчмаря разсеяно.

— Дори не знам дали той има дъщеря. Ако има и ако е хубава, и ако аз съм бил наоколо, ами тогава, предполагам, може и да съм я похитил.

— Има прекалено много ако. Не, аз залагам на французойката.

Блекторн обмисли тази възможност.

— Допускам, че тя не ме обича особено. Но това не е достатъчно, за да иска да ме убие.

— Не знам какъв е бил мотива й — заяви Кръчмаря. — Това, което знам, е, че тя е имала добра възможност да го стори. Тя е тази, която приготвя храната ти, нали? А и всичко не е толкова просто. Тя не само не те харесва, тя те мрази. Аз видях лицето й. Тя силно те мрази.

— Абсурд — каза Никълъс, затвори очи и започна да обмисля тази възможност.

— Може би. Но аз ще я следя отблизо. И тя няма дори да докосне с френските си ръце нищо, което ти ще ядеш. Аз сам ще се грижа за всичко.

— Сигурен ли си, че ти не искаш да ме отровиш, Кръчмо? — промърмори Никълъс, изтощен от борбата, която тялото му водеше.

— Аха — отговори слугата му. — Аз бих те намушкал в гърба. Отровата е женско оръжие.

— Може би — едва отрони Никълъс. — Но поне един път в живота си бъди внимателен. Ако съм бил отровен, и тя е тази, която го е направила, ще трябва да я хванем на местопрестъплението.

— Ще й прережа гърлото.

Никълъс нетърпеливо махна с ръка.

— Ще почакаме и ще видим. Дай ми два дена да събера сили. Ти настояваш сам да ми приготвяш храната и да следиш за продуктите.

— За глупак ли ме мислиш? — обидено каза Кръчмаря.

Никълъс не обърна внимание на въпроса му.

— И тогава, ако атаката на гастрита не се повтори и аз се чувствам по-добре, ние ще й разрешим да ми приготви някое чудесно блюдо.

— Наистина ли?

Никълъс чаровно се усмихна.

— Да. И ще я накараме тя първа да го опита.

Кръчмаря кимна, като също се усмихна.

— Винаги си бил лошо момче — каза той.

— Старая се, Кръчмо. Наистина се старая.

Никълъс Блекторн затвори очи и потъна във възстановителен сън. И, необяснимо защо, сънува Франция.

Глава 3

Никълъс беше на двайсет и две години, когато за първи път посети Бургундия. Беше вече достатъчно възрастен, за да прави обиколка на Европа с образователна цел, воден от беден духовник. Неговото истинско намерение беше да върши толкова лоши неща, колкото биха минали безнаказано.

Беше изключен от Кеймбридж, разбира се. Повече от три години беше посветил на постигането на тази цел, но най-после беше успял, като прати по дяволите скъпото образование, което неговият педантичен баща му беше осигурил. Беше се спасил като по чудо. За негово изумление, беше открил, че ученето му харесва. Винаги, когато нещо привлечеше интереса му, той го превръщаше в катастрофално приключение, което да му гарантира неодобрението на всички. А интересите му бяха отчайващо многобройни.

Той изучаваше последните постижения на селското стопанство, изучаваше законите на електричеството и частите на човешкото тяло. Беше се гмурнал в дебрите на старогръцкия и латинския, настървено четеше учебници по военно дело, интересуваше се от философията на Платон и Софокъл. За кратко си позволи да бъде изкушен дори от правните науки, преди да се осъзнае и да си спомни, каква беше целта на живота му.

А целта на живота му беше да унижи баща си. Бащата, който го беше унижил, пренебрегнал и се беше отвърнал от него отвратен, след смъртта на съпругата и по-големия си син, които той обичаше. Нищо от това, което Никълъс правеше, не беше достатъчно добро за баща му. Нито един опит да заслужи обичта му, или поне одобрението му, не беше успял. Най-после Никълъс се беше отказал да опитва. Беше решил, че ако съдбата му е отредила неодобрението и омразата на баща му, то поне би могъл да направи така, че те да не са незаслужени.

Баща му също не беше водил спокоен, безупречен живот. Лошата кръв на семейство Блекторн течеше и в неговите вени, лудостта беше вкоренена у членовете на семейството и Джефта Блекторн не беше изключение. В старанието си да покаже, че не е засегнат от семейните пороци, той беше издигнал педантизма на пиедестал. И Никълъс се беше възпротивил, при всеки възможен случай припомняше на баща си семейната история, докато, най-после, малко преди да се дипломира с почести, предприе решителната стъпка. Шумна пиянска разпра, последвана от ужасна сцена в обикновено тихата библиотека, след това пиянски изблици в църквата и проваляне на църковната служба, и Никълъс Блекторн беше отстранен, позорно изгонен.

Той дори не беше толкова пиян. Преструваше се. Беше просто пийнал, за да събере кураж и да успее. Все още си спомняше шока, изписан по лицата на неговите връстници, по лицето на втория му братовчед Кармайкъл Фицуотър например, и на онзи ленивец, Антъни Уилтън-Грининг. Беше видял ужаса, изписан по лицето на баща му, който го беше проклел и веднага след това се беше строполил върху бюрото си.

По-късно онази вечер, докато стоеше край леглото на баща си и го гледаше как се бори за въздух, той не беше изпитал никакъв триумф. Въпрос на време, беше казал докторът. Следващият удар ще го отнесе в гроба, а кога ще дойде той, не се знае. Но ако синът му, тази черна овца, е наоколо, това може да се случи всеки момент.

Никълъс не беше изпитал чувство на вина. Той просто наблюдаваше борбата на баща си. Би бил повече от щастлив, ако можеше да остане и да види как умира, но вуйчо му Тисдейл беше взел друго решение. Вуйчо му беше непреклонен.

Той беше по-големия брат на майка му и беше заклет ерген. Притежаваше изискан вкус и по природа беше толерантен. Никълъс винаги беше искал да има за баща Тисдейл, а не този безкомпромисен, отвратителен старец, който беше превърнал живота му в мъчение. Може би тогава лошотията нямаше да го гризе отвътре и да съсипва душата му. Но кръвта си казваше думата, покварената, мръсна кръв на лудите Блекторнови течеше гъста и тъмна в неговите вени.

Дори толерантният Тисдейл признаваше известни граници. Отцеубийството не беше нещо, което би оправдал. Той беше изпратил Никълъс в Европа с повече от достатъчно пари, които беше теглил от собствената си лична сметка, и му беше казал да се върне мъж. Под това той разбираше — да се научи на отговорност.

И той може би щеше да се научи на отговорност. Губеше си времето в бордеите на Париж, влюби се във Венеция, беше очарован от Рим, пътуваше из Европа, която тогава представляваше котел, кипящ от политически страсти, с една-единствена грижа — своето собствено удоволствие. Беше готов да се върне у дома и да сключи мир с баща си, който, противно на очакванията, се възстановяваше. И точно тогава направи една от най-ужасните грешки в живота си, който и без това беше поредица от грешки.

Отговорност, беше му казал вуйчо му Тисдейл. Едно от задълженията му беше да посети кръстниците си в Бургундия, които дотогава въобще не беше виждал. Конт и контеса де Лорни бяха приятели на майка му, фактът, че му бяха кръстници, беше просто формалност. Но от тази формалност произтичаха други формалности и той не можеше да мине през Бургундия, без да прекара няколко нощи в техния замък.

Поне веднъж се беше държал както трябва. Дългото отсъствие на баща му и липсата на ясни спомени за миналото бяха предизвикали у него желание да стане нов човек. И той се стараеше да задоволи това свое желание. Държеше се любезно и почтително със стария конт, с обноските си очароваше дребната му, подобна на птичка, съпруга, отнасяше се братски с младия им син, Шарл-Луи.

Но дъщерята… Дъщерята го смущаваше, объркваше го. Тя имаше странно име Жослин и огромни, доверчиви очи, слабо, момчешко тяло. Гърдите й току-що бяха напъпили и едва се забелязваха под копринените й рокли. Жестовете й бяха бързи, деликатни, смехът й беше звънлив и се лееше като сребро. Чиста и невинна, грациозна и изящна, тя предизвикваше вълнение в сърцето му. И в слабините му.

Той беше познал близостта на доста жени по време на пътуването си из Европа. Те обикновено му се отдаваха доброволно. Сервитьорки и аристократки, камериерки и дукеси — не беше подбирал. Не се заблуждаваше по отношение на привлекателността си. Знаеше, че в него има нещо, че чертите на лицето му и формата на тялото му привличат жените. А беше открил в себе си и един опасен чар, с който ставаше неустоим.

Всички те бяха зрели жени. Всички бяха по-възрастни от него, закръглени, здрави и напети, всички бяха чувствени, с неутолим сексуален глад и опитни в любовната игра. Той беше научил много от тях и се беше забавлявал неимоверно.

Но никога досега не се беше заинтересувал от момиче като нея. Та тя беше почти дете. Никога досега не беше пожелавал девойка, която още не е станала жена. Копнежът му по нея отвращаваше и самия него, но с всеки изминал ден, с проточването на тридневната визита до седмици, този копнеж растеше и постепенно се превърна в натрапчива идея.

Той предполагаше, че тя не знае. Беше прекалено млада, прекалено невинна, за да проумее какво се върти в главата му всеки път, когато тя го хване за ръка, усмихне му се и го целуне по бузата, всеки път, когато той почувства нежния й парфюм.

Това можеше да продължи завинаги. Или поне, докато тя пораснеше достатъчно, за да се оженят. Но съдбата пак се беше намесила и беше блокирала правилния път, по който той беше тръгнал. Беше го обрекла пак на злото и отчаянието.

Той разбра какво пише в писмото още щом видя почерка на вуйчо си Тисдейл. През живота си Тисдейл не беше писал нищо по-вълнуващо от разписка или благодарствено писмо. Хващаше перото, само когато ставаше въпрос на живот или смърт. Сигурен беше, че ставаше въпрос за последното.

Сър Джефта Блекторн беше получил още един апоплектичен удар. Тисдейл не споменаваше подробности, но Никълъс можеше да си ги представи. Вероятно баща му беше умрял и на смъртното си ложе се беше оплаквал, че името и имението му ще бъдат наследени от негодник като по-малкия му син. Вероятно го беше проклел, преди да издъхне, без дори да знае, че Никълъс е направил първите си колебливи стъпки по пътя към изцелението.

Той седеше сам в градините на „Сен Дю“, елегантното провинциално имение на кръстника си, и мачкаше писмото в широката си длан. В очите му гореше странно пламъче. Може би то беше причинено от светлината на залязващото слънце? Неопределима болка се беше загнездила в гръдния му кош. Той я отдаде на огромното количество портвайн, което бяха изпили снощи двамата с де Лорни. Седеше сам, очите му бяха сухи, а някъде дълбоко в него отново се запалваше гнева.

Там го намери кръстникът му. Конт де Лорни беше добър и благ човек, но не беше надарен с чувствителност и със способност за самоанализа. Точно в момента умът му беше зает с неговите собствени проблеми, които не бяха малко. Той се канеше да иска услуга от кръщелника си.

— Новини от къщи? — запита, като седна на каменната пейка до Никълъс.

Никълъс беше напрегнат. Бързо напъха писмото в джоба си.

— Нищо важно — отговори той с небрежност, която му струваше много усилия. — Изглежда, ще трябва да се върна в Англия. Утре.

Кръглото лице на кръстника му пребледня леко.

— Тогава… може би сега е най-подходящия момент за нашия малък разговор.

На Никълъс му трябваше малко време, за да върне мислите си към настоящето.

— Малък разговор?

— Относно бъдещето.

— Моите уважения, сър, но не знаех, че моето бъдеще е свързано по някакъв начин с вашето.

Конт де Лорни прочисти гърлото си. Видът му беше доста нещастен.

— Не е точно така — призна той. — Може би ще ми разрешиш да ти обясня някои неща.

В онзи момент Никълъс не се интересуваше от никакви обяснения. Умът му беше зает с мисли за завръщането му в Англия. Трябваше да се върне колкото се можеше по-бързо. Чудеше се още и какво ще завари там. Той леко кимна, но почти не обръщаше внимание на думите на стария джентълмен, които му звучаха като бълнуване. А де Лорни говореше за нестабилното гражданско положение във Франция, за въстанията на селяните, за трудния живот в Париж.

— Аз не мисля, че това ще доведе до нещо — побърза да добави той. — Франция съществува вече повече от хиляда години и простолюдието няма да успее да я погуби. И все пак съм обезпокоен, дълбоко съм загрижен.

Никълъс издаде неопределен звук. Мислеше дали ще може да намери място на една от търговските лодки, които правеха редовни курсове през Ламанша и извършваха както законна, така и незаконна търговия. Той щеше да си затвори очите, дори да имаше незаконен товар бренди на борда. Сигурно щеше да намери място…

— И така, аз искам от тебе да вземеш Жослин — тъкмо казваше старият джентълмен.

— Какво? — Никълъс веднага забрави за контрабандата и, шокиран, се втренчи в кръстника си.

— Бих искал да вземеш Жослин със себе си в Англия. Изработил съм маршрут за бягство за Мадлен и Шарл-Луи, ако нещата стигнат дотам. Но има място само за трима, не и за четирима. А ние няма да тръгнем, ако Жослин е в опасност.

Никълъс не успяваше да разбере за какво бълнува старецът.

— Опасност? За какво, по дяволите, говорите?

Контът се сепна.

— За политическото положение — каза той малко рязко. — Нима не си чул нито дума от това, което казах? Положението във Франция е доста опасно. Ако нещата продължават така, за нас ще бъде по-безопасно да напуснем страната.

— Ами тогава го направете.

— Не е толкова просто. Разбира се, ако тръгнем сега, ще бъдем всичките заедно. Но аз не съм готов. Имам капиталовложения, задължения…

— С други думи, нямате пари в брой.

Де Лорни трепна.

— Ти се изрази доста грубо, но вярно. Да, ще трябва да ликвидирам някои вложения, за да можем да живеем поне с минимални удобства, докато това глупаво положение се оправи. Но се тревожа, че ако чакаме толкова дълго, ще трябва да използваме последния маршрут, който съм уредил, а в него няма място за млада девойка. Ето защо аз те моля като приятел, да вземеш Жослин в Англия.

— Не — безизразно каза Никълъс.

Де Лорни вече не беше блед. Беше почервенял от гняв.

— Не? — повтори той. — Просто така? Не можеш…

— Мога, разбира се. Вие знаете много добре, както знам и аз, какво означава това. Ще трябва да се оженя за нея.

Думите му прозвучаха отчетливо в тишината на слънчевия есенен следобед.

— Може би съм сбъркал — внимателно каза конт де Лорни. — Мислех, че в твоето сърце има… нежно чувство към моята дъщеря. Бях сигурен…

— Сбъркали сте — равнодушно каза той. — Ако има нежност, то тя съществува в сърцето на дъщеря ви, не в моето. Тя е дете. Нямам навик да спя с деца, нито пък да се женя за тях. Ще трябва да уредите нещата по друг начин.

Гласът му беше студен, неумолим, сърцето му представляваше бучка лед. С усилие на волята беше изгонил образа на Жослин от него, Жослин с огромните, дяволити очи, с нейното неземно лице и крехко, момчешко тяло, което беше по-съблазнително, отколкото той признаваше. В неговото сърце нямаше място за нежност, добрина и уязвими малки момиченца.

— Дори и ако знаеш, че поставяш Жослин в смъртна опасност?

— Тя не е моя отговорност, сър. Вие сте отговорен за нея.

Той стана. Беше ядосан. Струваше му се, че всъщност не е там, а някъде много далеч.

— Мисля, че е най-добре, ако се заема с подробностите по моето заминаване.

Де Лорни не помръдна.

— Няма ли да промениш решението си?

— Не.

— Тогава, най-добре е да си заминеш. Веднага.

Никълъс кимна и се отдалечи от огорчения старец. И я видя. Тя сигурно беше чула всяка дума от техния разговор. Беше чула молбата на баща си, а също така и неговия отказ, неговото отричане от нея. Сега въобще не изглеждаше като дете. Лицето й беше бледо, но на бузите й горяха две алени петна. Тъмните й очи контрастираха с белотата на лицето. Широката й, изразителна уста, която можеше да се усмихва така чаровно, сега беше здраво стисната и все пак устните й потреперваха. Тя го погледна. В очите й се четяха нещастие, любов и омраза. Той се канеше да й обърне гръб. Тя нямаше да го види никога вече. А той никога не беше я желал така силно.

Жослин седеше в кухнята, черното й кученце се беше свило на кълбо под стола, малките й ръце почиваха кротко в скута й. Рано или късно щеше да има друга възможност и тогава нямаше да допусне грешка. Беше й достатъчно трудно първия път. Ръцете й трепереха, по челото й се стичаше пот и все не можеше да отмери дозата отрова. А една от прислужничките в кухнята я беше попитала дали е добре. Тя й беше отговорила с обичайната си студенина, беше изтрила потта от челото си с треперещите си ръце и беше избягала от кухнята, която беше пълна със свидетели. А трябваше да се чувства великолепно. Мъжът, който беше станал причина за унищожението на семейството й, щеше да намери смъртта си от нейната ръка. Тя нямаше вече да бъде жертва. Щеше да бъде победител, отмъщението щеше да бъде нейното оръжие. Тези хипнотизиращи, тъмносини очи ще бъдат затворени завинаги, това съвършено тяло ще бъде студено и неподвижно. Той ще бъде мъртъв, мъртъв като всички други, които имаха значение за нея. Ще отиде там, където му е мястото.

Само че не всичко стана така, както тя искаше. Два дена и две нощи той страда от неимоверни болки, а после, дявол да го вземе, се възстанови. Беше още слаб, можеше да приема само от бульоните, които му приготвяше неговият слуга, но беше победил смъртта. Този път. Но нейният шанс щеше да дойде. Следващия път тя няма да направи грешка. Ще сложи в храната такова количество отрова, което ще бъде достатъчно да убие и кон. Смъртта му ще настъпи бързо и това ще бъде един вид милост за него, въпреки че той не я заслужаваше. И тогава тя ще има избор, или да го последва, като яде от същата храна, или да отиде на бесилото. Беше сбъркала обаче, като си мислеше, че всички хора, на които държеше, бяха мъртви. Тя беше привързана към Елън и се тревожеше, че скандалът, който ще последва, ще я засегне. Ако имаше начин да й го спести, щеше да го направи. Но май нямаше такъв.

Може би трябваше да избяга веднага щом се увери, че той е мъртъв. Просто да изчезне. Наоколо имаше множество езера и реки, а и океанът беше наблизо, на не повече от ден пеша. Трябваше да направи така, че никога да не открият тялото й. Да изчезне. Щеше да реши, когато времето настъпи. А засега всичко, което можеше да направи, беше да бъде търпелива и изпълнена с решимост. Не биваше да се разколебава. Трябваше да си спомня и за родителите си — дребни, съсухрени, трогателни. И много, много смели! Те се бяха изкачили на ешафода за последна среща с мадам Гилотината, без да трепнат. Трябваше да си спомня и за брат си.

Цяла година след това Никълъс я сънува. Когато настъпеше деня, той успяваше да стане господар на мислите си и да прогони нейния образ. Но през нощта, в съня му, тя се връщаше и го обсебваше. Стройното й тяло, звънкият й смях, нежните й ръце и веселата й усмивка го преследваха. И той непрекъснато се питаше дали не беше направил фатална грешка.

Положението във Франция се беше влошило, но той си казваше, че конт де Лорни е умен мъж и няма да чака прекалено дълго. Че той сигурно вече е измъкнал семейството си от Франция и е оженил дъщеря си за някой богат чужденец. Освен това, както беше казал, отговорността не беше негова, затова не почувства вина, когато научи новината, че кралят е арестуван в опита си да напусне страната и че Франция се е превърнала във врящо гърне и че гилотината не спира да работи.

Баща му му беше оставил доста по-малко, отколкото той беше очаквал. Именията бяха обременени с ипотеки, бяха се превърнали в развалини, а нямаше пари да се ремонтират. Той направи това, което всеки разумен мъж на негово място щеше да направи — отправи се към игралните маси. Понякога губеше, но по-често печелеше. След един особено сполучлив удар, вуйчо му Тисдейл го намери посред нощ в клуба му да пие бренди, преди да се завърне в разнебитената лондонска къща на баща си. Той обикновено слушаше новините за Франция с половин ухо. Предпочиташе да не обръща внимание на чумата, поразила тази нещастна страна и нейните нещастни обитатели. Но тази вечер щеше да е различно, съдбата беше отредила така.

— Мислех, че ще искаш да знаеш — каза Тисдейл, като намести масивното си тяло на стола срещу Никълъс и даде знак да му донесат бренди.

— А вероятно не искам да знам — мързеливо провлече думите Никълъс. — Когато хората си помислят, че ще искам да знам, обикновено става въпрос за нещо крайно неприятно. Какво смяташ, че трябва да знам?

— Твоите кръстници, де Лорни, така ли беше името? Ти не беше ли при тях, когато баща ти умря?

Никълъс наливаше бренди в чашата си. Той не спря, продължи да налива, без да отделя очи от кехлибареното питие.

— Да, така беше. И какво за тях? — попита той, макар вече да беше разбрал.

— Намерили са смъртта си на гилотината. Цялото семейство, дори и децата, доколкото разбрах. Нецивилизовани копелета — добави той. — Мръсно простолюдие — да воюват с деца.

Никълъс продължаваше да налива брендито.

— Сигурно ли е? — небрежният тон беше резултат на особено внимание и прилежание от негова страна.

— Винаги може да има съмнение. Знаеш каква каша е там. Но моите източници, дявол да ги вземе, са твърде надеждни. Лошо, много лошо. Ти ги обичаше, нали?

Никълъс повдигна главата си и огледа червендалестото лице и огромния корем на вуйчо си. Вече беше свикнал с чувството на празнота. Беше пораснал достатъчно и знаеше как да крие това, което не иска да бъде забелязано.

— Едва си спомням за тях — каза той. — И така, кажи какви намерения имаш. По пътя за Честър ли ще тръгнеш?

Дълго време Тисдейл го гледа, а на лицето му беше изписано странно изражение.

— Някак си нямам сърце да направя това — тежко издума той, пресуши чашата си с бренди и я сложи на масата с кратък, решителен жест. — Де Лорни нямаха ли дъщеря?

Никълъс сви рамене.

— Може би имаха. Сега, като се замисля, май имаха една. Тя беше почти дете. Казваше се Жизел или нещо подобно.

Очите му срещнаха тези на вуйчо му и той разбра, че не е успял да го заблуди. Тисдейл го познаваше далеч по-добре, отколкото той самият се познаваше.

— Жослин — разбира се, винаги бе знаел името й. — Името й е Жослин.

— Било е Жослин — поправи го Тисдейл. И повдигна тежкото си тяло. — Отивам на село. Това е достатъчно, за да ме заболи сърцето. Ако искаш да се присъединиш към мен в Амбърфийлд, ще бъдеш добре дошъл.

Никълъс поклати глава.

— Не, благодаря, вуйчо. Аз ще отида в Честъртън.

Тисдейл остана загледан в него доста дълго, после поклати глава.

— Както искаш, моето момче.

И си отиде. Никълъс почака малко, за да се увери, че си е отишъл. През прозореца на клуба се виждаше нощта, черна и тиха. Той си помисли, че най-хубавото, което би могло да му се случи сега е, да остане сам. Добре щеше да бъде, ако другите членове на клуба се държаха настрана от него. Можеше и да съжаляват, ако го заговорят.

Времето минаваше. Никой не се приближи до него. Темпераментът му беше известен на всички, беше станал легендарен, а Тисдейл ги беше предупредил на тръгване. Най-накрая, когато зората вече огряваше улиците на града, Никълъс реши да се върне у дома. Той с учудване погледна надолу към ръката си. Чашата беше счупена, парчета стъкло се бяха забили в кожата му. По дългите му пръсти имаше вече засъхнала кръв, кървави петна имаше и по пода. Той стана, извади парчетата стъкло от кожата си, като внимаваше да не остане някое, пък било то и малко.

Обви носната си кърпа около ръката си и излезе навън на утринната светлина.

Седмица по-късно за първи път уби човек на дуел. Година след това почина вуйчо му Тисдейл, но дори наследяването на неговите имения не можеше да подобри финансовото състояние на Никълъс. Той продаде всичко, което можа, останалото остави на разрухата и се върна на игралните маси, готов за реванш.

Пътят към ада беше по-дълъг, отколкото беше смятал, и му отне повече време, въпреки че Никълъс посвети на това всичките си усилия. Дори бутилката не можеше да му осигури забравата, която търсеше, а къдрокосите мъже, които загубваха богатството си, загубваха и чара си. Особено откакто се беше отказал да мами при игра на хазарт, а всичките му жертви бяха гнили мошеници, той беше изгубил почвата под краката си. Тайничко се беше надявал, че Джейсън Харгроув ще сложи край на съществуването му. Това можеше да бъде своеобразна милост. Той дори не беше истински привлечен от неговата алчна, властолюбива съпруга, но пък никога не отказваше покана, която идваше от омъжена жена, особено ако беше богата и красива. Още преди да предложи устното си извинение, прекрасно знаеше, че Харгроув не би бил удовлетворен от него.

Ех, ако Харгроув не беше такъв отчайващо слаб стрелец. Никълъс Блекторн наистина искаше да умре, но проклет да беше, ако можеше просто да стои в ранната студена утрин и да чака онзи глупак да стреля в гърба му. Най-после той щеше да се предаде и да сложи край на фарса, а беше вероятно да сложи край и на живота на Харгроув. Но дълго потисканият му инстинкт за самосъхранение се беше обадил и той се беше защитил.

И ето го тук, а около него имаше някой, който беше твърдо решен да го убие. Странна е човешката природа, мислеше си той, беше пренебрегнал помощта на Кръчмаря и внимателно се обличаше сам. Може животът да ти е станал непоносим и да искаш да му сложиш край, но това трябва да стане, когато ти искаш и както искаш. Нямаше да бездейства и да чака тази малка отровителка да свърши с него.

Вратата на спалнята му се отвори. Кръчмаря, разбира се, той никога не си правеше труд да почука.

— Сигурен ли си, че си готов за това? — на мургавото му лице се четеше неодобрение. — Все още не можеш да се държиш на краката си.

Никълъс махна с ръка.

— Аз съм в отлична форма. Е, поне мога да се справя с готвачката, ако наистина тя е нашата Лукреция Борджия. Все още нямам никаква представа, защо тя ще иска да ме убива.

— Не е проблем да се намерят хора, които искат да те убият, Блекторн — каза Кръчмаря. — Много по-трудно би било да намерим хора, които не искат да те убият.

Никълъс откри, че това го забавлява.

— Животът ми наистина не е бил примерен — призна си той. — Всъщност бях готов да свърша с него. Но засега ще отложа.

Кръчмаря се изсмя.

— Сигурен ли си, че не искаш просто да изядеш всичко, което готвачката сложи пред тебе, и да използваш шанса си да посетиш отвъдното?

— Само преди седмица бих направил точно това. Но сега имам нов интерес към живота. Забележително е как този, който се мъчи да те убие, всъщност ти дава нов стимул да живееш.

— Да… — бавно каза слугата му, но дори Никълъс не можеше да не забележи тъмните сенки и загрижеността в черните му очи. — Ами тогава, аз самият ще й кажа да донесе подноса тук горе, нали?

— Точно така — каза Никълъс, прокара ръка през рошавата си коса и сладко се усмихна. — Готов съм да се забавлявам.

Глава 4

— Давам едно пени, за да разбера какво мислиш в момента — прошепна нежен, мелодичен глас в ухото на Елън и я върна към действителността. Тя седеше с брат си в Шекспировата градина на Медоулендс. Като чу думите, погледна нагоре и срещна топлите сиви очи на Антъни Уилтън-Грининг.

— Тони! — изпищя тя и се хвърли към него. В жестовете й имаше и кокетство, но и доста моминска срамежливост.

— Честно, Елън, като че ли си на дванайсет години, а не мома за женене — гневно каза брат й, Кармайкъл. — Престани да се буташ в Тони, остави и нас останалите да го поздравим.

Когато гневните думи на брат й стигнаха до нея, тя се засрами, обзе я стеснителност и объркване, бледото й лице почервеня и тя се опита да побегне. Но Тони, милият, сладкият Тони хвана ръката й и я обви около кръста си, притисна я плътно до себе си.

— На мен пък ми харесва Елън да се бута в мен — бавно каза той. — Освен ако не мислиш да ме целуваш, Кармайкъл, има достатъчно място и всички могат да ме поздравят. Аз съм доста голям, нали знаеш.

— Цяла планина.

Кармайкъл беше нисък на ръст, това го огорчаваше и той избягваше подобни теми. На него и сега му стана неприятно, но поздрави Тони с радост и ентусиазъм.

— Радвам се да те видя, Тони.

— И аз се радвам да те видя, Кармайкъл. И особено се радвам да видя Елън — отвърна той, протегна ръката си и с голямата си длан повдигна брадичката на Елън, и обърна лицето й към своето. — Как си, скъпа? Като че ли от векове не съм те виждал в града. Какво прави през всичкото това време?

— Бях отседнала на село, Тони. Градът не е подходящо място за мен. Там все още има много жени, които си търсят съпрузи. Не искам да се включвам в този списък.

— Господи, Елън, да не би следващото нещо, което ще чуя, да е още по-ужасно? Да не би да ми кажеш, че си носила копринена шапчица, седяла си в ъгъла и си клюкарствала със старите моми? — попита той и поклати глава. — Обещай ми, че никога няма да стигнеш дотам.

— Обещавам — каза тя и му се усмихна.

Той действително беше грамаден като планина. Огромен, с тромави крайници, беше по-висок от всички мъже в Лондон, с изключение на Хари де Куинси, но Хари де Куинси не се броеше, той беше много дебел. Тони нямаше грам излишна тлъстина, беше жилав и мускулест и не се нуждаеше от подплатяване на добре ушитите си жилетки. Беше един много едър, много красив и много ленив мъж. Тя усещаше плътта му под дланта си — топла и твърда. Изведнъж почувства как отново я обземат смущение и срам.

Този път той й позволи да се отдалечи, но я проследи с въпросителен поглед до мястото й. Тя отново седна на пейката и загърна раменете си с шала. Лицето му беше дори по-красиво от тялото му. Пленително, с ленив израз, чертите му излъчваха предизвикателност. Носът му беше орлов, брадичката ясно изразена, скулите — изпъкнали, а веждите му, неизвестно защо, бяха много тъмни и контрастираха с русата му коса. Широката му уста почти постоянно беше разтеглена в усмивка и му придаваше вид на най-очарователния от мъжете. Елън нямаше основание да не вярва, че това наистина е така. Само инстинктът й подсказваше, че е способен и на непоколебима твърдост. Инстинктът и напрегнатият израз, който понякога се появяваше в иначе кристално ясните му, усмихващи се сиви очи.

Той седна до нея.

— И така, защо си дошла на посещение на Кармайкъл? Не си могла да преодолееш копнежа по компанията на скъпия си брат?

И двамата, Елън и Кармайкъл, прихнаха в неудържим смях.

— Просто нямах избор, Тони — каза тя. В смущението си диплеше роклята си с цвят на орхидея. — Кармайкъл реши да позволи на Никълъс Блекторн да остане в Ейнсли Хол, докато се види резултата от последния му дуел. А на мен не разреши да остана. Абсурдно е, когато жената стане на определена възраст, да продължава да бъде обект на компрометиране, но Кармайкъл реши да бъде тесногръд и старомоден.

— Благодари на господ за това — мързеливо отрони Тони. — Ти все още можеш да бъдеш компрометирана, Елън, и е сигурно, че щеше да бъдеш, ако беше останала у дома си. Надявам се, че няма да хукнеш да си заминаваш сега, само защото аз съм пристигнал. Донесъл съм ти подаръци.

— Подаръци? — изненада се тя.

Още от дете беше ненаситна, очакваше подаръците с голямо нетърпение. Сега детските й чувства се върнаха отново. Когато беше малка, Тони никога не се появяваше без кутия френски шоколадови бонбони и без куп други кутии, и всичките — за нея. Въпреки че тя порастваше, кутията с бонбони продължаваше да й бъде поднасяна, но сега вместо детски книжки получаваше френски романи.

— Кутия от най-добрите шоколадови бонбони. Този път съм ти донесъл две кутии, защото пропуснах рождения ти ден.

— Редно е да се пропускат рождените дни на моята напреднала възраст. Освен това мисля, че не бива да ям толкова много шоколадови бонбони — тя с неодобрение погледна закръгленото си тяло. — Постоянно моля Джили да готви диетични ястия, а тя продължава да ми сервира сосове, които са толкова вкусни, че не мога да им устоя.

— Ние се надяваме, че тя ще продължава да прави това — каза Тони и протегна неимоверно дългите си крака. — Ти си съвършена такава, каквато си, скъпа. Едно апетитно, чудесно малко парче. Не би ми харесала по-слаба.

— Не е вероятно тя да отслабне — отбеляза Кармайкъл нетактично. — Какви са новините от града? Имаше ли скандали? Умрял ли е някой? Кой се е сгодил, кой се е оженил вече?

— София Паркинсън ще се омъжи за графа на Хампстед — каза Тони и махна въображаема прашинка от жълтата си сатенена жилетка. Тони беше гиздав като паун, обичаше богатите цветове и скъпите материи. Дрехите му винаги бяха безукорни.

— Не говориш сериозно! — възкликна Елън. — Мислех, че тя ще успее да те впримчи! Та тя те преследва толкова дълго!

Тони сви рамене.

— Дори най-упоритите млади дами, най-накрая се отказват от мен. Знаят, че сърцето ми вече е дадено другиму — той й се усмихна. — То принадлежи на теб, скъпа.

— Разбира се — насмешливо се съгласи Елън. — Какво друго?

Той се поколеба.

— Добри новини за теб и лоши новини за мен, струва ми се. Има и скандал, има и смърт.

— Джейсън Харгроув е умрял? — предположи Кармайкъл.

— Да. Вдовицата му най-сетне е напълно щастлива. Предполагам, че Никълъс Блекторн ще замине за континента, веднага щом научи новината.

— И аз ще мога да се върна вкъщи — каза Елън.

Вълна на облекчение я заля.

— Можеш да се върнеш вкъщи — съгласи се Тони. — Но аз бих предпочел да не го правиш.

— И защо? — изненадано го погледна тя.

— Защото не съм те виждал от Коледа, а тогава ти два пъти ме би на шах. И тъй като аз смятам, че играя шах повече от задоволително, да бъда победен два пъти от някого, особено пък от някакво си момиче, е тежък удар за моето самочувствие. Ще трябва да ми дадеш възможност да защитя честта си. Аз се упражнявах упорито.

Тя се разкъсваше на две. Щеше да бъде чудесно да прекарва часове наред с Тони над шахматната дъска. Тези мигове щяха да бъдат най-спокойните и най-щастливите в живота й. Той вероятно щеше да й позволи да спечели битката. Но тя се тревожеше за Джили и за Ейнсли Хол, тревогата й беше прекалено силна.

— Наистина трябва да се върна там — каза тя, въпреки че се колебаеше.

— Но защо? Никълъс Блекторн отдавна ще си е заминал, а персоналът ти е чудесен. Ще се справят и без теб. Няма причина да бързаш да се връщаш.

Тя обмисли думите му. Тони беше напълно прав — тревожеше я всъщност присъствието на Никълъс Блекторн. Щом него го няма, щом той напусне страната, тя нямаше да има повод за паника. И без това щеше да бъде късно да се намеси, ако той беше откраднал сребърните прибори или пък дъщерята на иконома. Освен това Тони беше най-добрия, най-скъпия й приятел. Когато беше до нея, вече не мислеше, че е дебела, срамежлива или непохватна. В негово присъствие цъфтеше. Имаше нужда от мощните слънчеви лъчи на неговата личност. Те я озаряваха и стопляха.

— Ще остана. Достатъчно дълго, за да те убедя, че аз съм по-добрия играч на шах.

Потайна усмивка се появи върху красивото лице на Тони.

— Елън, скъпа моя, приготви се за дълга обсада.

Точно така би трябвало да се чувствам — мислеше си Жослин със забележителна безстрастност. Сигурно така се чувстват тези, които вървят по коридорите на парижкия затвор, тези, които се возят в колата, която откарва осъдените до гилотината, а също и онези, които са родени на улицата и са осъдени предварително. Сигурно така се чувстват тези, които вървят право към съдбата си с изправени рамене, с високо вдигната глава, смело, готови за ужаса, който ги чака, готови за смъртта.

Тя хвана здраво подноса с малките си ръце и го вдигна високо. Не обърна никакво внимание на слугата, който я следваше отблизо. Знаеше какво се крие под сребърните похлупаци. Обикновени, но хранителни английски блюда, точно тези, които биха се харесали на мъж като Блекторн. Яйчен крем, който да не затрудни храносмилането му. Горещи кифлички, намазани с прясно масло и пай със свинско месо. Парче ябълков сладкиш. И чаша горещ билков чай, съдържащ лайка, полезна за стомаха му, черен оман, подобряващ кръвообращението и арсеник, който да се погрижи за успеха на дългоочакваното отмъщение. Тя имаше нож в един от джобовете на широката си престилка. Не беше толкова голям, колкото й се искаше на нея, но касапските ножове бяха прекалено големи, за да се съберат в джоба й. Зрението на Кръчмаря беше остро, като това на невестулка, той щеше да забележи ножа, дори ако не видеше как й треперят коленете. Никълъс Блекторн може би презираше обикновените като билковия чай напитки, затова тя беше сложила отрова и в брендито.

Обутите й в пантофи крака стъпваха леко, но изведнъж тя се препъна и почти изтърва подноса. Кръчмаря я хвана точно навреме, положи яката си ръка под лакътя й и я изправи.

— Не искаме този разкошен обяд да се разбие на пода, нали, мис? — каза той със злобна усмивка, която разкри пожълтелите му зъби.

— Не, не искаме — едва чуто се съгласи тя.

Нямаше желание да го гледа как умира. Казваше си, че това е проява на разум от нейна страна. Ако имаше намерение да избяга от своето собствено справедливо наказание, трябваше да бъде далеч от Никълъс Блекторн, когато той застане лице в лице със смъртта. А и беше виждала доста много хора на смъртното им ложе. Може би все пак трябваше да наблюдава предсмъртната агония на Никълъс Блекторн, за да почувства, че е отмъстила за смъртта на родителите си и за похищението над нейната невинност. Но вече не искаше това. Смъртта му щеше да бъде напълно достатъчна.

Той все още беше в любимия розов будоар на Елън. Беше облечен небрежно, както и преди. Беше се изтегнал в един от тапицираните в сатен столове. Разтворената риза разкриваше гърдите му, бродираният му копринен пояс не беше завързан, а панталоните му бяха почти неприлично впити в плътта му. Черната му къдрава коса беше разбъркана. Тя си разреши да го погледне в очите. Сега беше по-блед отпреди, в тъмните му очи се долавяше гняв и все пак той се усмихваше. Усмивката му беше дяволска, съблазнителна.

— Не се срамувай, Мамзел — гласът му беше коприненомек, но криеше заплаха. Привличаше я, все по-близо и по-близо. — Обещавам, че повече няма да стоя на прага на смъртта. Но се нуждая от малко компания, а всички камериерки само се кикотят и заекват. Очаквам, че ти, с твоята очарователна враждебност, ще бъдеш далеч по-интересна.

Вратата се хлопна зад нея. Кръчмаря беше изчезнал. Изглежда, тази вечер той не държеше да сервира лично на своя господар. Това беше добре дошло за Жослин, тя щеше със собствените си ръце да му подаде чая. И отровата.

Ръцете й дори не трепереха, докато поставяше подноса на елегантната сгъваема масичка, на която обикновено стоеше ръкоделието на Елън. Не беше сръчна с иглата. Бродерията, която беше изработила собственоръчно и която украсяваше салона, беше истинска катастрофа. Жослин се опита да съсредоточи вниманието си върху една особено грозна възглавничка, на която беше избродирана чапла, приличаща повече на магаре. Не искаше да мисли за отровата, докато сервира билковия чай. Направи опит да се оттегли към вратата, но погледът на Блекторн я закова на място.

— Не си отивай още, Мамзел. Не искаш ли да видиш как отдавам дължимото на завидното ти готварско умение?

— Аз… имам работа в кухнята… — самообладанието й не бе толкова добро, колкото се беше надявала. Затова събра всичките си сили и твърдо изрече: — Аз имам своите задължения, сър.

— По това време на денонощието всички трябва да ядат. Освен това, по-важни за теб би трябвало да бъдат господарите ти, а не твоите равни, слугите, нали така? Седни.

Нарочно беше избрал обидни думи и леден тон. Беше обмислил всичко. Пренебрежението му накара Жослин да се изчерви, но въпреки това тя не можеше да седне. Вратата зад нея се отвори и тежките ръце на Кръчмаря я обгърнаха. В жестовете му имаше изненадваща грубост. Той я блъсна върху един стол, а след това подаде на Блекторн една рошава черна топка. Отне й доста време, за да разбере какво всъщност представлява тази скимтяща черна топка. Едва тогава тя схвана и целия ужас на положението, в което се намираше.

— Много очарователно кученце — каза Никълъс, като вдигна пухкавото малко същество на нивото на очите си. За миг суровите му черти се отпуснаха, станаха по-нежни и Жослин си спомни какъв беше той на двайсет години — младеж, който все още имаше сърце. — Кръчмаря ми каза, че държиш своя любимец в кухнята. Той нарича кучетата мръсни животни. Но аз винаги съм бил привързан към тях. Как се казва това тук?

— Моля ви — каза тя, тя, която никога не се молеше, тя, която беше несломима.

— Името му? — повтори Блекторн търпеливо, с леден глас.

— Шарбон.

Дългите му пръсти погалиха къдравия гръб на Шарбон.

— Господарката ти те обича прекалено много, нали, малко кученце?

Жослин не беше в състояние да произнесе нито дума повече. Чу вратата да се затваря зад гърба й и разбра, че Кръчмаря ги е оставил сами. Тя наблюдаваше как Никълъс говори на кученцето и в същото време се опитваше да се скрие в черупката си, където никой не би могъл да я достигне.

— Някои хора не одобряват присъствието на животните край масата — измърмори той. — Но пък и това не е маса за прием, нали, Шарбон? Нашият случай е къде-къде по-неофициален и аз знам, че такова очарователно кученце като теб може да оцени готварските умения на господарката си. Какво ще кажеш да опиташ този чудесен яйчен крем? Господарката ти не казва нито дума, въпреки че е доста бледа. Мислиш ли, че ревнува?

Сините очи на Блекторн се впиха в нейните. В тях се четеше гняв, погледът му беше леден. А устата му се изви в чаровна усмивка.

— Но аз не се интересувам от твоите желания, стана ли ти ясно?

Той взе малко парче пастет и го задържа пред черното носле на Шарбон. Кучето го опита, замаха с опашка от удоволствие, а на Жослин й се искаше да изпищи.

— Хареса ти, нали? — измърмори Блекторн. — Тогава и аз ще го опитам — и той пъхна едно парче в устата си. — Вероятно проявявам глупост. Това, което се харесва на едно куче, може и да не се хареса на мен. Искаш ли да опиташ парче ябълков пай? Вкусно, нали? Господарката ти е превъзходна готвачка.

Тя искаше да крещи, но гърлото й беше като стегнато в хватка. Опитваше се да намери сили и да се противопостави, но не успяваше. Душата й беше открита, ранена, изпитваща болка. Дали отмъщението заслужаваше тази жертва? Беше загубила твърде много. Не можеше да загуби и единственото същество, което беше зависимо от нея, което й вярваше, чиято любов беше несъмнена. И що за чудовище беше този красив, усмихнат мъж, който спокойно си седеше тук и се канеше да отрови едно беззащитно, любящо малко кученце, което не беше му сторило нищо? Да отрови кученце, което беше достатъчно глупаво да размахва опашката си и да ближе дългите пръсти на Блекторн. Но той нямаше да нахрани кученцето с билков чай и бренди, осъзна най-после Жослин. Шарбон беше в безопасност. Но тя не беше. Кръчмаря нямаше да й позволи да избяга сега, след като Блекторн знаеше какво е намислила.

Шарбон вече беше опитал всичко, което се намираше върху тежкия сребърен поднос. Всичко, освен чая и брендито. Погледът на Блекторн се премести от пъргавото малко тяло на Шарбон върху бледото, неподвижно лице на Жослин.

— Изглежда, всичко му хареса — измърмори той и пусна кученцето на пода.

Шарбон веднага се втурна към Жослин. Почти танцуваше от удоволствие. Тя искаше да се наведе и да го вдигне, да го притисне към себе си, но стоеше скована, замръзнала, неподвижна. Преди да успее да го хване, той отново изприпка до мъжа, който го беше нахранил толкова добре, и го погали нежно, готов за още обич и ласки.

— Сладко кученце — каза Блекторн. — То трябва да пийне нещо. Предполагам, че не обичаш чай — каза той, докато сипваше малко от ароматната течност в чаената чинийка, — но ако към него прибавя много мляко, може и да ти хареса…

Този път тя успя да се помръдне. Скочи толкова бързо, че се удари в масата, хвана чайника и го хвърли на пода, а след него и чинийката. Те се разбиха на парчета.

— Боже мой — едва чуто промълви Блекторн, очите му бяха потъмнели. Не се знаеше какви чувства изпитва в момента.

— Той не обича мляко — каза Жослин, без да се помръдне. Горещият чай се беше просмукал в роклята й, беше полепнал по кожата й, но тя не се и опитваше да го попие или почисти.

— Какъв срам. Изпотроши съдините. Страхувам се, че господарката ти ще има повод да ти ги удържи от заплатата. Само че твоя господарка е Елън, а тя е смешно добра и отстъпчива.

Той погледна бъркотията на пода.

— Никакъв чай не е останал.

Жослин се наведе и взе Шарбон преди той да е опитал вкуса на петното върху дебелия килим. Стисна го толкова здраво, че той заскимтя, за да изрази протеста си.

— Ще трябва да се задоволите с брендито — каза тя и се обърна към вратата.

Кръчмаря беше застанал там и преграждаше пътя й. Зла усмивка украсяваше мургавото му лице. Той се протегна и взе кученцето от нея. Тя нямаше избор. Пусна Шарбон. Видя, че Кръчмаря го държи нежно, и знаеше, че вече не може да го защити. Той хлопна вратата под носа й и тя остана там, като се опитваше да събере останалото й самообладание. Усещаше, че отмъщението се е изплъзнало от ръцете й.

Обърна се и го погледна. Лицето й беше спокойно. Не можеше да я развълнува дори видът на бутилката бренди и чашата, пълна наполовина със същото питие. Съдбата пак се беше намесила и тя не можеше повече да се бори с нея.

— Ти си бледа, Мамзел — тихо каза Блекторн. Стана и отиде до нея.

Беше забравила колко е висок. Извисяваше се над нейното крехко тяло. Движеше се с опасна грация, като избягваше парчетата от счупения чайник. Държеше здраво брендито.

— Мисля, че ти се нуждаеш от това бренди повече от мен.

Така да бъде. Ако имаше късмет, щеше да мине достатъчно време, преди симптомите да се проявят и може би той също щеше да пие, смятайки, че е безопасно. А ако не отпиеше, тя все пак имаше ножа.

— Може би — тя взе чашата от ръката му. Поднесе я към устните си, преди да е размислила.

Движението му беше бързо като на змия, хвърлила се към плячка. Изтръгна чашата от ръката й толкова внезапно, че отровното бренди се разля върху роклята й.

— Мислиш ли, че ще ти разреша да се измъкнеш толкова лесно? — извика той, като хвана китката й в здрава хватка. — Искам отговорите. Искам да знам, защо имаш намерение да ме убиеш. Какво съм направил, как съм ти навредил?

Тези думи бяха последната искра, която запали огъня на нейния гняв. Та той дори не си спомняше за нея, не си спомняше, че е погубил живота и семейството й, не изпитваше чувство за вина. Всичко това накара кръвта й да закипи. Тя се отскубна, протегна ръка към джоба си, за да извади ножа и да го забие в сърцето му. Ножът го нямаше.

— Едно време Кръчмаря е бил джебчия — каза той. Лицето му беше непроницаемо. — Той те освободи от този малък, отвратителен нож, а ти дори не забеляза. Коя си ти, Мамзел? Какво искаш от мен?

Жослин не можеше да избяга. Той толкова здраво стискаше нежната й ръка със силните си дълги пръсти, че можеше да счупи костите й. Не че това имаше значение. Щяха да я обесят и със счупена ръка.

— Мисля, че е очевидно какво искам. Искам те мъртъв.

Объркването му беше непресторено.

— Но защо?

— Защото ти погуби родителите ми.

Изражението на лицето му не се промени. Едва доловима сянка се мерна в очите му, той леко стисна устни.

— Жослин — гласът му беше безизразен. — Трябваше да знам, че греховете ми вечно ще ме преследват.

— Не мога да разбера, защо си решила да си заминеш — провлечено каза Тони.

Беше се излегнал в източната всекидневна, в ръката си държеше чаша пълна с изключително добро вино „бордо“. Ръката му беше добре оформена, а дантелата на ръкавите му стигаше чак до пръстите.

— Ако има разум, Блекторн вече ще е заминал за континента, а трябва да кажа, че винаги съм го смятал за високоинтелигентен. Няма защо да бягаш към къщи, като подплашено зайче.

Елън поклати глава.

— Не мога да го преодолея, Тони. Неспокойна съм. Понякога ми се случва да се чувствам неспокойна, имам странното чувство, че нещо ужасно ще се случи. Така се чувствах, точно преди да убият родителите ни, а също и преди да умре бебето на Кармайкъл и Лизи. Трябва да се върна в Ейнсли Хол.

— Никой няма да умре, Елън. А и трябва да ме биеш на шах, преди да си тръгнеш. През последните три дена ти претърпя разгром. Трябва да се реваншираш.

— Не мога. Разсеяна съм и не мога да се концентрирам. Освен това сигурно ще спечеля, ако ти си в настроение да ми разрешиш.

— Да не би да ме обвиняваш в измама? Ако беше мъж, щях да те извикам на дуел — каза той, протегна своите дълги, дълги крака пред себе си и започна да се любува на бледолилавите си копринени чорапи. Кармайкъл им беше хвърлил само един поглед и беше избухнал в смях, но, както обикновено, Тони ни най-малко не се развълнува от присмеха му. Той просто информира приятеля си, че такава е последната мода. Каза още, че Кармайкъл е селски дръвник, който си няма понятие от мода. Елън също имаше известни резерви по отношение на лилавите чорапи, но обожаваше прекрасните му крака. Тя с всички сили се опита да се концентрира.

— Но аз не съм мъж — отбеляза тя.

— Забелязал съм — сухо отвърна той. На лицето му беше изписано странно изражение.

— А пък ти си служиш с измама, само когато искаш да загубиш. Това едва ли е смъртна обида.

— Каквато и неправда да се допусне в играта, тя може да бъде поправена единствено на дуел.

— Но ти не се дуелираш.

— Все някога ще трябва да го направя за първи път. Искаш ли да победя Никълъс Блекторн, ако той все още е в страната? Мога да го предизвикам, да пронижа с куршум черното му сърце и веднъж завинаги да приключа с него.

Изведнъж тя беше обзета от паника.

— Но това би било глупаво, Тони. По-вероятно е той да те убие.

— Не знаех, че моята смърт би те засегнала.

— А кой ще ми носи шоколадови бонбони? — попита тя с дяволита усмивка.

— И отвратителни френски романи? Много добре, ще внимавам да остана жив. Но няма ли да можем да си бъбрим още няколко дена?

— Няма да можем — каза тя, като задуши болката в сърцето си.

— Тогава поне ми разреши да те придружа до Ейнсли Хол. В наши дни пътищата са опасни, по тях има разбойници и други мошеници. А ако Никълъс не е заминал, аз поне ще го накарам да побърза.

— Няма да съм в състояние да проявя гостоприемството, което заслужаваш — предупреди го тя, но всъщност беше много доволна от предложението му.

Тони махна пренебрежително с ръка.

— Не го и очаквам. Означавали това, че третираш и мене като заплаха, и че ме приравняваш с Блекторн? Какъв комплимент!

— Всеки мъж представлява заплаха. А това вече е абсурдно смешно. Сигурен ли си, че искаш да ме придружиш, Тони? Все пак това ще скъси и твоето посещение тук. Мислех, че ще останеш две седмици при Кармайкъл.

Тони й се усмихна изключително мило.

— Откривам, че причината, поради която исках да остана тук, повече няма да съществува. Щом ти си заминаваш, аз няма за какво да стоя тук.

Думите му бяха двусмислени. Тя не знаеше какво всъщност иска да й каже. Дали имаше предвид това, което тя си мислеше? Страхуваше се дори да си зададе този въпрос. В този случай невежеството беше наистина благословено.

— Кога искаш да тръгнеш? — продължи да пита Тони очевидно, без да има понятие в каква посока са поели нейните мисли.

— Колкото е възможно по-скоро. Утре сутринта, още с пукването на зората. Не мога да се отърва от чувството, че нещо ужасно се е случило.

Тони пресуши чашата си с „бордо“.

— А аз ще бъда изключително доволен да ти докажа, че всичко е съвсем наред. Твоята превъзходна готвачка ще ми сервира чудесна храна, а нощта ще прекарам в местния хан. Това приемливо ли е за теб?

— Напълно. Дано…

Гласът й заглъхна. Беше неуверена, объркана. Щеше да каже: Дано Джили да е още там. После си помисли, че няма причина, поради която Джили би могла да напусне. Тя със сигурност нямаше да се хване на уловките на Никълъс Блекторн.

— Дано какво?

Тя успя да се усмихне лъчезарно.

— Дано поне, пак да ми разрешиш да те победя на шах.

— Така да бъде — в учудващото светлите му очи грееше странна топлина. — Трябва само да ме помолиш и аз ще бъда твой покорен слуга.

Беше свикнала да чува учтиви фрази от мъже, които всъщност не бяха искрени, когато ги произнасяха. Тони беше също толкова сладкодумен и думите му бяха също толкова лишени от смисъл. Само нейна беше грешката, че бе готова да му повярва.

Никълъс Блекторн се беше излегнал в шезлонга, а лицето му беше покрито със студена, мокра носна кърпа. Едва дишаше. Беше слаб, дяволски слаб. Устата му сипеше проклятия. Проклинаше жената, която сега лежеше по очи върху леглото в съседната стая, здраво завързана от Кръчмаря. Проклинаше също и себе си за това, че не успя да се справи с нея. Беше успяла да му причини достатъчно рани. Тя побесня, когато той произнесе името й. Очевидно беше решила да го убие с голи ръце, с малките си, здрави, причиняващи болка ръце, тъй като той я беше лишил от друго оръжие. Не беше си и помислял, че едно толкова нежно и крехко същество може да бъде толкова опасно, но той едва успя да я победи. Трябваше да употреби всичката останала му сила, за да я укроти. Борбата беше приключила, когато успя да я събори на пода и да седне върху нея, като се надяваше, че тя няма да се пореже върху парчетата от счупените прибори. Абсурдно беше, че го е грижа за нея и за подробност като тази. Жената беше твърдо решила да го убие, защо трябваше да го е грижа дали сега е добре?! Глупаво беше от негова страна да се тревожи. Ако имаше здрава кост в тялото си и сили, той щеше да избяга и да я остави в безизходното й положение, докато някой от другите слуги я открие. Беше стоял повече, отколкото беше необходимо, а все още нямаше новини от Джейсън Харгроув. Можеше да предположи, че старото куче все пак ще се възстанови. Той и Кръчмаря щяха да се отправят обратно към Лондон и към безчестните си приятели, обратно към игралните маси, обратно към прекрасното „бордо“ и към непримесеното с отрова бренди.

Но той нямаше да постъпи така. Ако просто си тръгнеше, мадмоазел Жослин де Лорни щеше да каже няколко благодарствени молитви и да сметне, че се е отървала. Той нямаше да допусне това. Никога преди не беше виждал толкова силна омраза. Тя щеше да го последва и той щеше да завърши земния си път с нож, забит в гърба, тогава, когато най-малко го очакваше.

Не, той ще напусне Ейнсли Хол, но няма да отиде в Лондон в своето топло и удобно жилище. Ще отиде в Шотландия, в полуразрушената ловджийска хижа, която беше част от завещаното му наследство. Не беше ходил там от десетгодишен. Някога обичаше това място. Той и Кръчмаря нямаше да заминат сами.

Глава 5
Пътят

Жослин изпитваше студ. Страшен, ужасен студ, който й причиняваше болка и караше цялото й тяло да трепери. Тя се беше изнежила през последната година, през която живя в Ейнсли Хол, това разкошно, богаташко, английско имение. Гордееше се с издръжливостта си и с пренебрежението си към дребните несгоди, като лошото време например, а ето че сега трепереше от студ. Страхът нямаше нищо общо с разтърсващите я тръпки, казваше си тя, и се въртеше в прекалено мекото легло. Не се страхуваше от нищо на тази земя. Беше се изправяла с лице срещу най-лошото и беше оцеляла. Съдбата не можеше да й поднесе по-жестоки удари от онези, които вече беше понесла.

Беше завързал ръцете й прекалено стегнато, но тя вече знаеше, че е безсъвестен негодник. Беше по-силна от него, факт, който й носеше огромно задоволство. Беше работила упорито, за да си изкарва прехраната, и мускулите й бяха силни, а Никълъс Блекторн не беше нищо повече от едно мързеливо конте, отдало се на разгулен живот и плътски наслади. Никак не беше чудно, че беше почти победен от жена, два пъти по-лека от него. Поемането на отровата за мишки, сигурно имаше доста общо с неговата слабост, неохотно признаваше тя. Ако не беше толкова близо до смъртта през последните два дни, той щеше да я победи много по-лесно. Много време беше изтекло от последния път, когато беше принудена да използва силата си, за да се защити, и беше отвикнала да го прави. Беше нежна, опасно нежна.

Отново се завъртя и направи тъжна гримаса в тъмното. Гласовете им долитаха от съседната стая, но тя не успяваше да чуе отделните думи. Чудеше се какво ли ще правят с нея. Беше й безразлично. Нямаше значение дали ще я предадат на местния съдия, или Блекторн замисля някакво по-бързо, лично отмъщение. Местното правосъдие не би се отнесло внимателно с нея първо, защото беше чужденка. Знаеше какво обидно недоверие изпитват англичаните към чужденците. И, второ, тя се беше опитала да убие джентълмен, уважаван член на висшата класа. Да, той беше най-отвратителния, най-непочтения джентълмен, който някога беше стъпвал на английска земя, и заслужаваше бавна, болезнена смърт, но местните власти едва ли щяха да се съгласят с нея.

Беше й студено. Дрехите й, разкъсани при борбата, бяха полепнали по нея. Брендито беше изсъхнало и роклята й беше станала корава. Косата й висеше и покриваше лицето й. Сигурно изглеждаше като зла улична жена. Видът й не беше обезсърчил Блекторн. Той се беше присмял и на вида й, и на гнева й. Дори само заради този смях, искаше да го види мъртъв.

Но беше загубила битката. Не беше очаквала. Още с пристигането му в Ейнсли Хол тя беше сигурна, че ще си отмъсти. Пътят, който следваше, беше предначертан и тя щеше да го следва, дори да знаеше, че води към провал.

Болеше я навсякъде. Болката пулсираше в главата й. Спомни си, че я беше ударил силно по ръката, с която се мъчеше да му издере очите. Нямаше джентълменски задръжки. Ако не беше го направил, сега може би нямаше да е жив. Тя се търкулна по гръб и се втренчи в тавана. Беше стегната толкова силно, че едва си поемаше дъх. Огънят хвърляше дълги сенки по тавана, които понякога придобиваха страшни форми, а тя се чудеше колко ли време ще й отнеме, за да събере отново сили и кураж. Колко време ще мине, преди да може отново да се бори срещу него.

Вратата се отвори широко. Жослин лежеше неподвижна, страхуваше се да помръдне, мислеше си, че борбата започва отново. И тогава чу добре познат звук — стъргането на малките лапички по паркета и нетърпеливото скимтене на Шарбон В следващия миг той се покатери на леглото. Тя почувства малкото му грапаво езиче на бузата си, почувства малкото му носле и топлия му дъх. Устата й не беше запушена. Нямаше нужда — никой нямаше да чуе, ако вика за помощ, а и да чуеше, едва ли би обърнал внимание.

— Бедното ми кученце — прошепна. Гласът й беше нежен като милувка. — Аз съм добре, ще бъда добре, обещавам.

Гласът й прозвуча уверено, дори в собствените й уши, но кученцето явно не беше успокоено нито от думите, нито от тона й. То отново подскочи, завря нослето си в бузата й и я лизна с езичето си.

— Не можеш да си представиш колко се радвам да чуя това — от отворената врата до нея долетя глас, изпълнен с омраза.

Не се обърна, не погледна към него, не даде никакъв знак, че го е чула. Не бяха й останали много защитни средства, затова всяко едно й беше скъпо. Щеше да използва всички, които й бяха останали, а пренебрежението беше едно от тях. Продължи да гледа сенките по тавана докато той се вмъкваше в стаята. В следващия миг Шарбон беше вдигнат от гърдите й доста грубо и заскимтя от болка, а тя се сви като от удар. Беше подценила Блекторн.

— Господарката ти не е в настроение за твоите кучешки целувки — каза той на кучето успокоително, нежно. — Тя не иска да ближеш брендито от дрехите й. Дръпни се.

И той пусна кученцето на пода и леко го побутна. Шарбон скочи обратно на леглото, като залая възмутено и Жослин погледна към него. Все още продължаваше да не обръща никакво внимание на високата, тъмна фигура, която се беше надвесила над нея.

— Ти си опърничав като господарката си, нали? — в гласа на Блекторн, имаше и студенина, и одобрение. — Кръчмарю? — извика той през рамо. — Отърви ни от това същество.

Тя инстинктивно запротестира, когато той отново хвана рошавото телце на Шарбон. Кръчмаря се появи до леглото и търпеливо взе кученцето.

— Какво искаш да направя с него?

Блекторн я гледаше внимателно, следеше как ще реагира, а тя съсредоточи всичките си сили да остане неподвижна и да не промени изражението си.

— Можеш да го удавиш — тихо промълви той. — Или да му счупиш врата.

— Не! — викът се изтръгна от нея. Тя се срамуваше от слабостта си, но не можеше да позволи да убият кучето й.

— Не? — повтори Блекторн и се надвеси съвсем близо над нея. — Нима ме молиш да пощадя малкото ти кученце?

Тя искаше да се изплюе в лицето му. Втренчи се в него, в тъмните му, безмилостни очи. Искаше да го прокълне, но вместо това каза:

— Да — думите излязоха насила от устата й.

Тогава той се усмихна. Лека, студена усмивка, изразяваща триумфа му.

— Занеси кучето на икономката и й кажи да се грижи за него до завръщането на Елън, Кръчмарю. Сигурен съм, че братовчедка ми ще го притисне до сърцето си.

Не беше се и надявала на нещо толкова добро, не беше предполагала, че този презрян мъж е способен на подобна милост. Стисна здраво устни, решена да не показва благодарността си. Той и не я очакваше.

— Какво да кажа на старата дама? — попита Кръчмаря, като се спря на прага.

— Това, което решихме — Никълъс я погледна, равнодушен към омразата в очите й. — Че Мамзел е решила, че животът на слугиня не се съчетава с този на любовницата на един английски джентълмен.

— Не! — запротестира тя, но той само се усмихна и протегна ръка да я помилва нежно по бузата. Тя рязко се отдръпна от него, но той я хвана, ръката му беше твърда.

— Не съм казал, че наистина ще легна с тебе, мила — промърмори той. — Просто ще бъде по-разумно, ако слугите в Ейнсли Хол мислят, че предпочиташ леглото ми, пред кухнята. Предполагам, че не си казала на Елън коя си всъщност и какво е социалното ти положение. Много неразумно от твоя страна. Ако знаеше, тя щеше да преобърне света, за да се опита да ме спре. Но след като не знае, ще трябва да приеме, че ексцентричната й главна готвачка е податлива на изкушенията на секса и парите, както повечето от сънародничките й.

— За да се опита да те спре? Какво мислиш да правиш? — грубо го запита тя.

Само за миг в очите му проблесна присмехулно пламъче.

— Още не съм сигурен. Ще реша по пътя. Ще излезеш ли послушно навън до каретата с мен, или ще трябва да упражня груба сила?

— Предпочитам да ме предадеш на правосъдието.

— Да, сигурен съм, че предпочиташ това, малка моя, но твоето мнение не ме интересува. Не мога просто така да те предам на правосъдието. Никак не ми харесва да бъда тровен и една малка, подла частица от мене копнее за отмъщение. Ти ще ме разбереш, нали Жослин? Понеже си въобразяваш, че съм извършил какви ли не престъпления спрямо теб и родителите ти, ти реши да ме убиеш. А сега аз ще ти отговоря със същото.

— Направи го веднага — злобно каза тя.

Той само поклати глава, а на лицето му пак се появи онази едва доловима, дяволска усмивка.

— Очакването е половината от удоволствието.

— Няма да сляза до долу доброволно.

— А да подчиниш една предизвикателна жена, е другата половина от удоволствието — продължи той.

Чак сега забеляза снежнобялата кърпа в ръцете му. Само след миг устата й беше вече завързана, кърпата беше стегната здраво на тила й и тя престана да се бори, защото знаеше, че колкото повече се съпротивлява, толкова по-дълго той ще я докосва. А допирът на ръцете му я смущаваше.

Никълъс я изправи до седнало положение и изведнъж всичко около нея се завъртя. Беше замаяна. Беше ударила главата си по време на борбата и болката тъкмо започваше да се появява. Но не си позволи да залитне. Седеше съвсем неподвижно и чакаше.

Беше напълно облечен — доста зловещ знак. Облеклото му представляваше симфония от светлини и сенки. Ботушите му бяха черни и лъскави, шалчето беше завързано небрежно, елечето му беше черно и обточено със сребърни ивици, панталоните бяха черни. Изглеждаше като самия дявол и тя се чудеше, дали той няма намерение да се отправи към ада и да заведе и нея там. Загърна я в зелената копринена пелерина на Елън. Жослин не издаде нито звук. Той прекрасно знаеше, че пелерината не е нейна, и все пак я беше взел. Завърза я под брадичката й и дръпна качулката върху главата й. Пръстите му бяха хладни, допирът — приятен.

— Не вярвам, че ще успеем да заблудим слугите — като че ли на себе си промълви той, докато я гледаше замислено. — Аз просто не искам те да разберат, че те извеждам насила. Знаеш ли, те не те обичат особено. Кръчмаря направил това откритие, докато приказвал с тях в помещенията за слугите. Мислят, че си непоносимо горда и че си вириш носа — нещо, което не подхожда на положението ти на готвачка. Ще бъдат очаровани да научат, че си си вдигнала полите заради мене.

Тя се нахвърли върху него. Беше забравила, че глезените й са завързани един за друг. Политна към него и той я хвана.

— Колко си нетърпелива, малка моя! — изрече съвсем тихо. — Права си, останахме тук достатъчно дълго.

И той я взе на ръце. Пелерината я покриваше цялата, скриваше завързаните й ръце и крака, лицето й беше покрито от качулката.

— Колко романтично — сухо каза той. — Предлагам ти да не губиш времето ни в напразни опити за борба. Ще те укротя доста бързо и ефикасно, но ще трябва да те нараня. Не искам да правя това. А и не е вероятно слугите да дойдат да те спасят, дори и да знаят, че те отвеждам против волята ти. Не се бори, Жослин. Няма начин да избягаш.

Тя винаги се беше гордяла със способността си да приема неизбежното. И сега разбра, колко правдиви са думите му. Засега, а и през следващите няколко часа, щеше да зависи изцяло от неговата милост. Трябваше да пести силите и енергията си. Защото рано или късно, удобният за нея случай щеше да дойде. И Никълъс Блекторн щеше да попадне приживе в ада.

Уважаваният сър Антъни Уилтън-Грининг наблюдаваше от прозореца на каретата разкриващия се пейзаж. Небето беше засенчено от буреносни облаци. Ако можеше да избира, той щеше да остане в Медоулендс, докато времето се изясни. Но Елън беше твърдо решена да замине, а той беше твърдо решен да я придружи. А ако времето беше прекрасно, той нямаше да има извинение за това, че се вози в превъзходната карета на стария си училищен приятел Кармайкъл. Елън знаеше, че той има нов кон, а също така знаеше, че мрази затвореното пространство на каретите, въпреки че не обича да прави физически усилия, ако не е крайно наложително. Едва ли щеше да я убеди, че наистина иска да се затвори с нея в тясната карета за повече от десет часа. Нямаше да успее да я убеди, ако не й кажеше истината. Тя отметна русата си коса и му се усмихна. Той също й се усмихна в отговор. Елън беше една от малкото жени, които не се стряскаха от огромния му ръст. Кармайкъл го наричаше Планината, а последната му любовница, оперна певица, надарена с пъргав ум и уста, която не млъква, беше използвала друг, още по-откровен прякор.

Карлота щеше да му липсва. Щяха да му липсват циничния й език, гневните й избухвания и ентусиазма й в леглото. Не можеше да се надява да намери същия безсрамен ентусиазъм у жена от класа. Беше се примирил с факта, че брачният му любовен живот ще се състои от спокойни, изискани изпълнения, на тъмно и между чаршафи. Възнамеряваше поне да се възползва от времето, което няма да прекарват в брачното ложе, за да се радва на живота със съпруга, която би му подхождала във всички други отношения.

Елън Фицуотър беше повече от подходяща за съвместно съществуване. Тя беше чаровна, невинна, обезпокоително умна, много привързана към него. Приличаше на вярно и добре дресирано кученце спаниел. И той беше като всички англичани — обичаше много кучетата си. А тя беше и много привлекателна с нежните си извивки и розово-бяла кожа. Известно време след като невероятно подходящата мис Станли беше прекратила техния годеж, той беше осъзнал, че Елън ще му подхожда не по-малко. Да вземе това решение, му беше помогнал и факта, че няма да се наложи да предприеме нещо по този въпрос в близките няколко години. Тони беше човек с ясно изразени принципи, предпочитания и антипатии, но се гордееше също с това, че е необикновено толерантен. Нещата просто се подреждаха така, както беше изгодно за него. Той беше надарен с благословен късмет, притежаваше огромно състояние, титла, любящи родители, тяло, което жените смятаха за привлекателно, и забележителни способности в лова и спорта, които го правеха добре дошъл навсякъде. Ако се случеше да види нещата по-ясно от другите, прикриваше мнението си с учтиви обноски. Често биваше принуден да понася присъствието на глупаци. Не можеше да постъпи по друг начин, защото беше забележително уравновесен.

Елън почти беше осуетила добре обмислените му планове. Той беше прекарал достатъчно време в светското общество, за да знае, че тя няма да предизвика сензация още с първото си появяване. Следеше отблизо нейните успехи, готов да се намеси, ако някой предприемчив млад мъж й предложи брак, но, както беше очаквал, младите лондонски мъже нямаха достатъчно добър вкус да оценят фината, неуловима красота на Елън. Тони твърдо вярваше в моногамията и обичаше Елън прекалено много, за да й предложи нещо различно от благоприличен брак. Неочакваното спасение от женитбата с мис Станли го беше научило да цени ергенския живот и той просто не бързаше да се раздели с удоволствията на свободата и да ги замени със задълженията на брачните окови.

Достопочтеният Алвин Пърсър се беше промъкнал зад гърба му, възползвайки се от моментното му невнимание. Тъкмо когато си мислеше, че има още доста време и че Елън е безопасно настанена в Ейнсли Хол, Кармайкъл беше обявил годежа на сестра си. Тогава Тони реши да разкрие намеренията си, но после размисли. Гордееше се с това, че е човек на честта, а Кармайкъл му беше казал, че Елън е влюбена до уши. Ако знаеше, че тя не е дори и наполовина толкова влюбена в този незначителен свещеник, щеше да предприеме нещо по въпроса. Но той повярва на думите на приятеля си и реши да си търси съпруга на друго място. За нещастие обаче, нито една жена не се приближаваше по качества до Елън. И когато този преподобен идиот я заряза, тя замина за континента преди той да има възможност да направи своя ход. Върна се, придружена от приятелката си, загадъчната главна готвачка. Върна се с нов, измъчен израз на лицето и с нови, още по-сдържани, маниери. Тони положи много усилия, за да я накара да се отпусне и отново да е щастлива в негово присъствие. Преподобният й беше навредил много повече, отколкото той смяташе, и трябваше да мине време, докато раните й зараснат. Разполагаха с още много време. Тя беше едва в средата на двайсетте, така че имаше повече от достатъчно време да го снабди с дузина деца, в това число и с наследник. Разумно беше да почакат още година или две. Проблемът обаче беше в това, че той започваше да губи търпение. Започваше да се пита дали съжителството с добра жена наистина би било отегчително. Струваше му се, че животът с Елън не би бил труден. По Коледа вече беше уморен от чакане, изплашен от типичните за този период сантиментални чувства. Собственото му неспокойствие едва не го тласна към нехарактерни за него, необмислени, импулсивни действия. Оттогава той се стараеше да стои по-далеч от нея и търпеливо да чака подходящия момент.

Това вече не беше възможно. Изпитваше непреодолим копнеж по нея. Може би беше крайно време да прояви малко импулсивност. Той отново се раздвижи нервно на мястото си и Елън го погледна.

— Знам, че мразиш да пътуваш в затворена карета, Тони. Не трябваше да настояваш да ме придружиш. Мога и сама да пропътувам разстоянието от къщата на брат ми до моята. Бини е достатъчно добра компания, а кочияшите, които Кармайкъл наема, са възможно най-надеждните.

Тони погледна към достойната за възхищение мис Бинърстън, която леко похъркваше с клюмнала върху плоските си гърди глава.

— Надявам се, че моята компания не е толкова скучна — бавно каза той.

Лека, привлекателна червенина оцвети нежните й бузи.

— Разбира се, че твоята компания е по-добра, Тони. Но не ми се иска да те разтакавам из цялата провинция в това лошо време. Искам просто да се прибера у дома. Знам, че страховете ми са смешни, но няма да се успокоя, докато не се уверя, че всичко е наред.

— Че с твоята малка готвачка всичко е наред. Жослин, нали така се казва? Но защо тя все пак не те придружи? Сигурен съм, че персоналът на Кармайкъл щеше да я посрещне с възторг.

— Всъщност слугите много-много не я обичат. Твърде странна е, твърде необщителна според тях. Виждат в нея чужденката. Тя не е слугиня, Тони, а моя приятелка.

— Не искам да ме смяташ за ограничен човек, сладка моя, но не можеш да правиш от слугите си свои приятели, на тях това не им харесва. Слугите имат силно развито чувство за класова принадлежност и е под тяхното достойнство да ги третираме като приятели. Това може да ти звучи абсурдно, но е вярно.

— Казах ти вече, че тя не е като другите. Аз съм й много задължена, но никак не е лесно да ти го обясня.

— Не си длъжна да ми даваш обяснения. Аз ти вярвам.

Тя го погледна с нескрита изненада и той се запита от колко ли време никой не беше приемал думите й, без да ги подлага на съмнение.

— Благодаря ти, Тони.

От нея щеше да излезе достойна съпруга и майка, помисли си той, докато я наблюдаваше. Очарователна, послушна, добре възпитана. Но той не можеше да не се пита, какво ли се крие под нежното й, леко загрижено изражение. Дали беше способна на силни чувства и страст?

— Всичко ще бъде наред — каза й той, като прогони собствените си ненавременни съмнения. — Никълъс вече си е заминал, слугите вероятно пият портвайн, а твоята… приятелка сигурно съжалява, че не е проявила достатъчно разум и не те е последвала.

Внезапна и много неприятна мисъл мина през главата му. Беше си спомнил за определени склонности, които, смяташе той, Елън не притежаваше.

— Тя е просто приятелка, нали? — чу се да пита.

Ясно беше, че Елън няма ни най-малка представа за насоката на неговите мисли, нито пък за скрития смисъл на въпроса му.

— Какво друго би могла да бъде? — попита тя. — Не сме роднини, ако това имаш предвид.

— Не за това питах.

Той смяташе, че твърдостта и упоритостта на Елън са доста обезпокоителни. Тя не беше сладко кученце с копринено мека козина, тя беше териер, който хапеше до кокал.

— Все още нямам ни най-малка представа, какво искаш да кажеш, Тони. Би ли изяснил думите си? Ако те засягат Жослин, искам да го знам. И без това се тревожа достатъчно. Обясни, моля те.

Дявол да го вземе този негов език. Обикновено не правеше грешки от този род.

— Не засяга нито една от двете ви — започна, като се надяваше, че тя ще се задоволи с толкова. Гневният израз на лицето й го увери в обратното. Той въздъхна. Щом имаше намерение да се ожени за тази жена и да разчита на нея за наследник, можеше да започне сексуалното й просветляване и сега.

— Понякога жените създават отношения, които са… хм, прекомерно емоционални.

Тя като че ли все още не разбираше.

— Трябва да се изразяваш по-точно, Тони. Аз и Жослин сме доста близки. И какво, по дяволите, имаш да ми казваш във връзка с това?

О, Господи, помисли си той.

— Понякога жените предпочитат други жени — добави безизразно.

— И какъв проблем създава това? Предпочитам компанията на повечето от жените, които познавам, пред тази на мъжете, които съм срещала. Имаме повече общи неща помежду си и не ни се налага да обсъждаме смешни неща като лова, бокса, политиката и…

— Мислех, че обичаш да говориш за политика — като че ли обидено я прекъсна Тони.

— Е, да, обичам. Но не мога да говоря само за политика и за нищо друго — призна си тя. — И така, бъди ясен, Тони. Какво се опитваш да ми кажеш?

Хванеш ли се на хорото, трябва да играеш, мислеше си той, но му се искаше мис Бинърстън да се събуди и да сложи край на разговора. Проклетата жена обаче продължаваше да хърка и за него нямаше начин да се измъкне от отговора.

— Някои жени предпочитат не само компанията на други жени, мила моя — те предпочитат телата на други жени.

Тя замръзна. Най-после разбра. Леката руменина, която се забелязваше на бузите й преди, сега се превърна в червен огън.

— Искаш да кажеш, че те…?

Той кимна, беше започнал да се забавлява.

— Да, наистина.

— Но как… Не, не отговаряй на този въпрос — помоли го тя.

Той се усмихна незабелязано в полутъмната карета.

— Ще бъде трудно да ти обясня, тъй като ти най-вероятно не знаеш и какво се случва между мъжа и жената. Повечето от добре възпитаните английски момичета не знаят.

— Аз знам — каза тя, с което успя да го изненада. — Джили ми каза.

Той не мислеше да си губи времето, за да научи откъде ли пък Джили знае за това.

— Едва ли е редно този разговор да се води с главната готвачка — отбеляза той.

— Джили и аз не сме обикновена господарка и прислужница, ние нямаме тайни помежду си. Ти си прав, повечето от добре възпитаните английски момичета не знаят какво става между мъжете и жените. Аз исках да разбера и попитах Джили.

— Можеше да попиташ мен.

Тя го погледна изненадано. Лицето й беше пребледняло от ужас. Но преди да успее да каже нещо, мис Бинърстън се събуди, безпогрешно избрала най-неподходящия момент.

— Боже мой! — каза Бини, като постави обратно на главата си и перуката, и бонето си. — Трябва да съм задрямала. Пропуснах ли нещо интересно?

На спокойния, уравновесен Тони му се прииска да й се озъби, но вместо това се облегна кротко назад и сънливо затвори очи.

— Нищо, мис Бинърстън. Лейди Елън и аз обсъждахме времето.

Мис Бинърстън притежаваше редица добродетели, сред които не бяха липсата на чувствителност и такт. Но пък притежаваше способност да говори непрестанно. И тя се впусна в несвързани бълнувания относно студената пролет, а Тони стисна очи по-здраво. Не можеше да гледа Елън и шока, изписан на лицето й, нито миг повече. Ако продължеше да я гледа, можеше да изненада всички, като се наведе и я целуне по устните. А беше още рано да го направи. Той самият щеше да бъде много развълнуван.

Жослин се чувстваше много замаяна, струваше й се, че плава на параход, докато Никълъс Блекторн я носеше надолу по стръмните стълби на Ейнсли Хол. Беше подценила силата му. След безплодната борба, която бяха водили, за него, изглежда, не беше никак трудно да я занесе долу до каретата. Пелерината я пазеше от любопитните погледи на слугите. Той беше прав, борбата не би й помогнала. Никой от присъстващите в имението не би й се притекъл на помощ, дори и да знаеше, че я отвличат против волята й. Ако успееше да се изтръгне от ръцете му, можеше да счупи вратовете и на двамата, но можеше също и да счупи само своите крака и по този начин да провали всички шансове за едно бъдещо бягство.

Предпочете да остане покорна. Когато излязоха навън в студената, ранна утрин, откриха, че вали дъжд, срещу който леката копринена пелерина не беше никаква защита. Жослин обаче положи усилия да не трепери в ръцете му. Той я хвърли в ъгъла на каретата и седна срещу нея. Качулката й пречеше да вижда, но това я радваше. В Ейнсли Хол беше намерила спокойствие, а отлично знаеше, че повече няма да го види. Не искаше да рискува да прояви сантименталност, докато го гледа как се скрива от погледа й.

Ето до какъв тъжен край я бяха довели чувствата и слабостта. Ако още в началото беше взела касапския нож и беше заклала Блекторн, можеше да избяга, преди някой да е открил тялото му. Това беше първата й грешка. А после, най-голямата й слабост беше Шарбон. Не беше имала любимо животно от времето, когато беше петнайсетгодишна, и не беше се грижила дори за най-презрените от Бога същества. Но не можа да устои, когато Елън я запозна с малкото черно кученце. И то стана причина за нейния провал. Ако можеше да стои спокойно и да гледа как Шарбон изпива отровата, Никълъс също щеше да я изпие.

Мислеше, че е научила този урок много отдавна. Никога не разрешавай на сърцето си да омеква, дори за момент. Дори най-невинните същества могат да станат причина за неуспеха ти.

Каретата потегли с проскърцване и тя откри, че никъде не вижда вездесъщия Кръчмар. Смъкна качулката си и се взря в Никълъс. Утринната светлина беше съвсем бледа и крайно недостатъчна. Видът му беше едновременно елегантен и разпуснат, краката му бяха протегнати напред, шалчето му беше леко разхлабено и той я наблюдаваше с опасен интерес.

— Вече сме по пътя си — това ненужно обяснение я изпълни с лошо предчувствие. — Не знам колко дълго ще пътуваме през първия ден, но предполагам, че ще имаме достатъчно време, за да правим опити да се убием. Хайде да видим колко интересно ще бъде, а?

И той се наведе и започна да развързва кърпата, с която беше запушена устата й.

Глава 6

— Не може да си е отишла! — категорично заяви Елън, втренчила поглед в самодоволния си, благовъзпитан майордом.

Уилкинс никога не беше харесвал Джили, никога не беше одобрявал положението й в домакинството. Иначе безизразните му кафяви очи сега светеха триумфиращо.

— Мистър Блекторн лично ме информира, лейди Елън, че Мамзел ще го придружи в пътуването му до Шотландия. Че тя се е уморила да изкарва прехраната си с тежък труд и е решила да търси по-лесен начин за живот.

Измъченото изражение на Уилкинс даваше да се разбере, че нищо друго не може да се очаква от една французойка. Французите всичките бяха парвенюта.

— Шотландия — каза Тони зад гърба й. — Това означава, че той не е чул за нещастния край на Джейсън Харгроув. Иначе щеше да се отправи в противоположната посока.

— Не сме получавали никакви съобщения отвън — обади се мисис Рафърти. Стиснатите й устни изразяваха неодобрение. — Само едно смачкано, мръсно писмо за Мамзел пристигна, след като те вече бяха заминали. Оставих го във вашата стая, лейди Елън. Мистър Блекторн не беше в състояние да получава съобщения.

— Пиян беше, нали? — промърмори Тони. Тонът му изразяваше антипатията му към подобни хора. Той се доближи до Елън и сложи ръката си на рамото й, за да изрази готовността си да я подкрепи.

— Не, сър. Беше болен и нещастен като куче. Беше съвсем близо до смъртта. Не знаехме на какво се дължи това. Никак нямаше да е добре, ако мистър Блекторн беше умрял под вашия покрив, лейди Елън. Какво щяха да кажат хората?

— Щяха да кажат, че Никълъс Блекторн е бил неразумен чак до края на дните си — каза Тони.

— Тони, те настояват, че Джили е заминала с Никълъс. Че тя… е станала негова любовница. Това искаше да кажеш, нали?

Елън се обърна към Уилкинс доста гневно. Тонът й изискваше незабавно обяснение. Уилкинс имаше достатъчно здрав разум, за да разбере, че неговият собствен триумф не съвпада с чувствата на господарката му. Самодоволното изражение изчезна от лицето му и той отново се превърна в безстрастен иконом.

— Така казаха и господарят, и онзи негов слуга със злия поглед.

— Но тя не може… тя не би… не и без да напише нито думичка…

За свой най-голям срам, Елън почувства топлата влага на сълзите в очите си. В следващия миг те се търкаляха по бузите й. Плачът й беше израз на нейната безпомощност. И тримата я наблюдаваха. Тишината беше потискаща. Самодоволното изражение беше напуснало лицата на Уилкинс и мисис Рафърти. Те съчувстваха на мъката на любимата си господарка. Тони беше този, който взе нещата в ръце. Той хвана плачещата Елън и я поведе към нейното розово убежище с безпогрешен инстинкт.

Помогна й да седне на шезлонга и не й разреши да произнесе нито думичка, докато Уилкинс не пристигна с шерито, а след това остана да я гледа как изпива половината чаша на един дъх. Безмълвният й плач бавно стихна.

— Така е много по-добре — той взе собствената си чаша с шери и седна срещу нея. Беше толкова красив, спокоен, беше направо божествен. — Може би ще ми кажеш какво те разтревожи толкова? Пътуването беше дълго и уморително. Знам, че беше привързана към жената, но ми се струва, че си прекомерно развълнувана.

— Тони, аз съм много повече от привързана към Джили. Дължа й живота си и не мога да й обърна гръб, когато е в беда.

Тони остана неподвижен.

— Какво те кара да мислиш, че тя е в беда? — каза той най-после. — Не искам думите ми да прозвучат снизходително, но това, което не подхожда на дама от висшите кръгове, може да се окаже нещо много изгодно за жена с по-ниско социално положение.

— Като твоята любовница, например — каза Елън неодобрително.

На Тони дори окото му не трепна.

— Аз нямам любовница.

— Няма нужда да ме лъжеш. Знам всичко за божествената Карлота. Кармайкъл ми разказа за нея и, трябва да кажа, че я описа доста вълнуваща.

Тя не можа да прикрие съжалителните нотки в гласа си. Тони беше повече от ядосан.

— Не е негова работа. Няма право да постъпва така. Всъщност връзката е прекратена.

— Мислех, че може и да си я изоставил — думите й прозвучаха разсеяно. Като че ли мислеше за нещо друго.

— Така ли? Не виждам каква е била причината да се измъчваш с подобни размишления и какво те е накарало да стигнеш до такъв извод.

Той определено беше недоволен и объркан, нещо, което би забавлявало неимоверно много Елън в други, по-щастливи времена.

— Ами фактът, че толкова дълго се държа чудесно с мен. Реших, че си ядосан на любовницата си и даваш възможност и на двамата, да охладнеете един към друг.

— Прекалено дълго време си фантазирала. Прекалено дълго мисли и за Жослин. А тя е една окаяница, нали?

— Не, тя ми е приятелка и не мога да й обърна гръб, когато е в беда.

— Защо мислиш, че е в беда? Защо не можеш да приемеш факта, че просто е решила по-лесно да си изкарва прехраната?

— Защото тя прекрасно знае, че няма нужда да си изкарва прехраната. Тя ми беше компаньонка, приятелка. Тя беше тази, която настояваше да живее под стълбите, тя искаше да ми служи като готвачка, вместо да се радва на живота като моя най-добра приятелка. Аз не бих й отказала нищо.

Известно време Тони обмисляше новата информация.

— А може би е било любов от пръв поглед? Блекторн е доста впечатляващ. Може да я е накарал да преодолее отвращението си към мъжкия пол.

— Може би — тя силно се съмняваше в това. — Прав си за Никълъс — той е ужасно привлекателен. Джили може и да се е влюбила в него.

По някаква неизвестна причина, Тони не беше доволен от нейното съгласие по този въпрос.

— Уверявам те, много по-мъдри жени са се поддавали на чара му. Любовните му истории не са нито благоразумни, нито дискретни, нито почтени. Страхувам се, че любовта няма нищо общо с тях.

— Джили нямаше да избяга с него, ако не е била влюбена. Но пък слугите казват, че през цялото време е бил на прага на смъртта, така че не са имали достатъчно време да се влюбят.

— Скъпа Елън, дори и достойната за уважение Жослин да си е мислела, че е влюбена в Блекторн, аз съм сигурен, че той не е страдал от подобни романтични илюзии.

Елън поклати глава и разклати наполовина пълна чаша с шери в ръцете си.

— Не го вярвам, Тони. Предполагам, че съм глупава. Ще трябва просто да приема факта. Не вярвам и да е била отвлечена насила посред бял ден. Но защо не ми е оставила съобщение, дума за сбогом?

Известно време нито един от тях не чу скърцането по вратата. След това очите на Тони срещнаха нейните.

— Плъхове, Елън? — попита той спокойно.

Вратата се отвори и малкото черно кученце на Жослин се търкулна в стаята, като възмутено скимтеше, последвано от дебелата камериерка от долния етаж. Тя се хвърли да го хване, но то беше по-бързо от нея и скочи в скута на Елън. Скимтеше така, сякаш искаше да й се оплаче.

— Извинете, ваше благородие — заекна камериерката. Елън осъзна, че бедното момиче не е свикнало да говори с хора, по-високопоставени от главната камериерка, и изпита съчувствие към него. — Кученцето избяга от мен, а аз се заклех на мисис Рафърти, че ще го наглеждам. Веднага ще го изнеса…

И тя протегна дебелите си ръце, за да го хване, но неблагодарното кученце нададе глухо ръмжене.

— Как се казваш? — попита Елън с възможно най-благия си тон. Искаше да успокои и предразположи момичето.

— Гладис, ваше благородие. Не искам да причиня лошо на никого, но мисис Рафърти ще ми отреже главата, ако узнае, че съм била тук и съм говорила с вас, но малкото куче се отскубна от мен, а освен това, Мамзел беше мила с мен и аз не мисля, че беше правилно да позволят на онзи мъж просто така да я отведе против нейната воля, а и защо тя ще остави Шарбон, ако той ще й осигури разкош, ето, това искам да знам.

Думите й бяха несвързани и се сипеха една след друга, но най-накрая тя осъзна какво ужасно нещо е изрекла. Неприятното, изгарящо чувство, което се спотайваше у Елън, най-сетне избухна и тя едва не захвърли чашата с шери.

— Нима казваш, че тя не е заминала доброволно? — попита тя съвсем спокойно. Искаше да накара момичето да говори.

Гладис все още беше ужасена от стореното и от чувствата, които се долавяха в стаята.

— Не знам, ваше благородие. Знам само, че Мамзел занесе подноса с обяда на мистър Блекторн и не се появи повече. Аз чух шум от борба. По-късно той сновеше из къщата, а на мен ми казаха да не влизам в стаята и да не почиствам масата. А когато влязох на следващата сутрин, съдините бяха разбити на земята, а завивките на леглото бяха разкъсани.

— Не искам да го знам — провлечено каза Тони от другия край на стаята, — но за това има очевидно обяснение.

— Изблици на страст? — Елън му хвърли убийствен поглед. — Аз не мисля така. И какво друго, Гладис?

— Видях ги, когато заминаваха. Той я носеше на ръце, мис.

— А тя бореше ли се? — въпросът на Тони беше съвсем на място.

— Не, доколкото можах да забележа — неохотно призна Гладис.

— И какво правеше тя в ръцете на мистър Блекторн? — продължи безмилостно да пита той.

— Не можех да видя всичко съвсем ясно. Тя беше завита от глава до пети в зелената копринена пелерина на нейно благородие. Като че ли беше сложила глава на рамото му.

— Ето на — била е сгушена в ръцете на любовника си, облечена в твоята пелерина, която е била открадната. И е била толкова влюбена, че е оставила кучето и теб, без дори да се замисли. Ето какво става, когато се доверяваш на французите. Те се избиват помежду си толкова жестоко, че не може да се очаква от тях да изпитват някакви угризения.

— Има моменти, Тони, когато въобще не ми пука за теб — сряза го Елън. — Оценявам факта, че ме придружи до дома в това отвратително време, оценявам и твоите усилия да ме накараш да повярвам, че Джили е изчезнала като някоя особнячка, но вече е време да тръгваш за хана. Не мога да ти осигуря прилична храна, тъй като готвачката ми е избягала, а и не съм в настроение да разговарям.

Тони се изправи. Изглеждаше огромен в малката стая.

— Занеси кучето обратно в кухнята — тонът му беше приятен и Гладис се втурна да изпълни поръчението.

Тя се спря на вратата и притисна възмутеното кученце до гърдите си.

— Може би трябва да ви дам това, ваше благородие — тя бръкна в джоба на престилката си и измъкна парче смачкана хартия. — Мисис Рафърти ме помоли да го дам на нея, но щом е оставено във вашата, стая, трябва да го вземете вие.

Елън взе писмото.

— До гражданката Жослин де Лорни — прочете тя. — Странно, не знаех, че те все още се обръщат така един към друг. А и мислех, че последното име на Жослин е Сю. Но писмото е адресирано правилно.

— Де Лорни — замислено изрече Тони. — Името ми е познато. Защо не го прочетеш?

— Не! — остро каза Елън. — Непочтено е да се четат чужди писма. — Тя се усмихна топло на Гладис. — Много ти благодаря, Гладис. Много ми помогна.

Тя затвори вратата след дебелата фигура на момичето и сложи смачканото писмо в собствения си джоб, преди да се обърне с лице към Тони. Знаеше, че ще й бъде трудно да устои на силата на волята и на чара му, но твърдо беше решила да го направи.

— А сега, Елън — каза й той, като се приближи до нея, — кажи ми какво се мъти в дяволското ти мозъче.

— Нищо, Тони. Както ти каза, Джили сигурно се е отдала на живот, пълен с чувствени наслади. Сега разбирам колко мъдри са думите ти. Тя ще ми липсва, но нищо не мога да направя.

И тя сдържано му се усмихна. На Тони дори окото му не мигна.

— Лъжкиня. Познавам те още от дете, Елън. Нима си мислиш, че ще ме баламосаш? Повече от сигурна си, че тя е била отвлечена.

Тя изостави опитите си да го излъже. Тони я познаваше прекалено добре.

— Заради пелерината — призна си тя. — Джили мразеше тази пелерина. Тя беше в някакъв оттенък на жълто-зелено, обточена по края с червеникавокафяви кантове и тя често ми казваше, че ще я изгори. Постоянно се опитваше да подобри вкуса ми по отношение на облеклото.

Гласът й заглъхна от мъка.

— Тя не е мъртва, Елън — мило каза Тони. — Достатъчно умна си, за да го разбереш.

— Не мога, Тони. Тя никога не би избрала точно тази пелерина и не би я облякла по повод, романтичен като този. Щеше да иска да изглежда възможно най-добре, когато заминава с любимия си, а не като… като… жълтеникав паун.

— Добре. Заради самия спор, да предположим, че Никълъс я е отвлякъл. Защо? Икономът ти каза, че е бил ужасно болен през цялото време. Нима в подобно състояние умът му е бил зает с такива мисли? Семейството му е известно с душевните си разстройства. Мислиш ли, че той полудява?

— Нямам представа — упорито продължаваше да настоява тя. — Всичко, което знам, е, че Джили не го е последвала доброволно.

Тони не показа какво впечатление са му направили думите й. Протегна огромните си ръце и ги сложи на раменете й.

— Предполагам, че няма да оставиш нещата така?

— Разбира се, че няма. Джили ми спаси живота. Няма да я изоставя в бедата.

— Какво имаш предвид, като казваш, че ти е спасила живота? — запита той напрегнато. — Кога си била в опасност?

Елън поклати глава.

— Прекалено е сложно, за да бъде обяснено. Задоволи се със знанието, че Джили означава много за мен.

— Когато се върна в Лондон, мога да събера сведения и да поискам разследване — предложи й той. — Те са заминали преди два дена. Приятелката ти вече е компрометирана, независимо дали е била отвлечена или не. Но знам с какво ще се сблъскам. Вече и без това се е вдигнала врява и Блекторн е търсен за убийството на Харгроув. Рано или късно, ще бъде принуден да се върне и Джили ще си дойде при теб.

Тя се постара да изпише благодарност на лицето си.

— Ще бъде много мило, ако го направиш — тихо каза тя. Тонът й не изразяваше никакви чувства.

— Да върви по дяволите моята любезност! Ти няма да стоиш тук и да чакаш, нали? — каза той с кисела усмивка. — Ще се втурнеш след тях, нали?

Тя се запита какво ли ще стане, ако отрече. Нямаше да има полза — Тони вече знаеше. Той наистина я познаваше много добре и знаеше, че тя не можеше просто да стои и да чака.

— Съжалявам, Тони — беше напълно искрена. — Трябва да го направя. Можеш да кажеш на Кармайкъл, че си се опитал да ме спреш.

— Нямам намерение да казвам на Кармайкъл каквото и да е.

— Така ли?

— Няма да имам възможност да му кажа нищо, защото няма да го видя — гласът му издаваше твърда решителност. — И аз ще преследвам бегълците.

Тя се хвърли към него и здраво го прегърна.

— Господ да те благослови, Тони, знаех си, че мога да разчитам на теб! — извика тя. За нейно изумление ръцете му я прегърнаха и я притиснаха към тялото му. Този момент й се стори безкраен. Беше останала без дъх.

— Не го забравяй — й каза той.

Гледаше я мило и тя имаше странното чувство, че иска да я целуне. Но това е абсурдно, помисли си тя, защото в следващия миг той я пусна.

— Предполагам, че ти няма да искаш да си стоиш спокойно, докато аз ги преследвам? — небрежно подхвърли той.

— Разбира се, че не. И не се тревожи за моята репутация. Ще вземем Бини и твоя камериер и няма да кажем на никого къде всъщност отиваме. Ще ги хванем много бързо, защото Никълъс няма да знае, че сме след тях. Вероятно си мисли, че бедната Джили няма нито един приятел на света.

— Ще откриеш, че е почти невъзможно да се скрие нещо от любопитното общество — изтъкна Тони.

Изведнъж я обзеха съмнения.

— О, Тони, не мога да ти причиня това. Щом мислиш, че ще ни разкрият, може би е по-добре да тръгнеш сам. Не бих могла да понеса… ако… ако излезе, че ти… че аз…

Тони беше джентълмен. Той хладнокръвно сложи край на объркания й говор.

— Дори не си го помисляй, дете. Ще взема нещата в ръцете си. Никой няма да чуе нищо.

Тя му се усмихна, в очите й блестяха радостни сълзи. Най-катастрофалното последствие би било Тони да бъде принуден да се ожени за нея. Но тя му повярва, че никой няма да узнае за тяхното неблагоразумие.

— Междувременно — продължи той, — по-добре е вече да тръгвам към „Короната и глигана“ и да си запазя стая за през нощта. Първото нещо, което ще направя утре сутринта, е да дойда тук и да потеглим след бегълците.

— Ах, Тони, знаех, че мога да разчитам на теб.

Тя го гледа през сълзи, докато той се скри от погледа й. Щеше да й отнеме поне час, докато приготви куфар с удобни, практични дрехи. Още един час, за да уговори Бини да се впусне в приключението. Искаше й се поне дъждът да спре. Никак не обичаше да пътува в такова студено, дъждовно време, а и Бини сигурно щеше да прояви големия си инат. Но нямаше избор. Ако легнеше в уютното си легло, Тони, верен на думата си, щеше сам да тръгне след Жослин и нейния развратен втори братовчед. А Елън щеше да остане да плаче и да чака. Което нямаше намерение да прави. Щеше да го чака пред стъпалата на „Короната и глигана“ и ако до залез-слънце не намерят Джили, поне Бини щеше да бъде до нея, за да задоволи изискванията за благоприличие. И, призна си Елън, тя несъмнено щеше да изпитва опасна наслада в присъствието на Тони и да иска то да продължи повече. Струваше й се, че е достатъчно подла, за да се радва на отвличането на Джили.

Жослин мислеше, че са се отправили на север. Не че нейният похитител разговаряше с нея. Неговият слуга изпълняваше и длъжността на файтонджия, така че тя не можеше да черпи информация и от техните случайни разговори. Но можеше да забележи променящия се пейзаж. Въпреки че не се беше отдалечавала достатъчно от Ейнсли Хол, тя стигна до това заключение поради все по-силния студ. А уж беше пролет! Студенокръвните англичани почти не познаваха сезоните. Ледените ветрове и студените дъждове продължаваха дори и през лятото. Според Жослин и нейното измръзнало тяло, ранният април приличаше на декември. А в Париж по това време дърветата са цъфнали. Въздухът е мек и топъл. А по улиците сигурно още има кървави петна, причинени от толкова много смърт. Тя не вярваше на сключения в Амиен мир, на съмнителното спокойствие, което беше обхванало Европа от март насам. Не вярваше, че французите са готови отново да подредят живота си. Не вярваше на обещанията на Бонапарт, не вярваше на нищо друго, освен на настоящето. Живееше за момента, за часа, за деня. Беше си добре в Ейнсли Хол Беше добре и сега, държана като затворничка от мъжа, когото мразеше най-много на света. Неговото присъствие я ободряваше. Омразата й към него я връщаше към живота, караше я да живее, за да си отмъсти. Докато той е край нея, отмъщението бе все още възможно. А това означаваше, че си струва да живее.

Не беше много убедена в това, когато я затвориха в каретата с този развратник. Ранната утринна светлина едва проникваше през малките прозорчета. Ръцете му бяха на бузата й. Тя чувстваше колко твърди и топли са те. Той внимателно развързваше превръзката, която стягаше устата й. Искаше да го нападне. Очевидно той очакваше точно това от нея. Не се отдръпна. Даде й пълна възможност да го нападне.

— Ами ръцете ми? — горчиво го запита тя.

— Какво ръцете ти?

— Няма ли да ги развържеш?

Той се замисли.

— Каква гаранция имам, че няма отново да ме нападнеш, ако съм достатъчно глупав да те развържа? Честната ти дума?

— Няма да ти дам честна дума.

Той кимна, в очите му светеше ярко пламъче. Забавляваше се.

— Не съм го и очаквал. И тъй като не съм в настроение за друг боксов мач, ще те оставя така, както си. Освен ако с чара си не ме накараш да променя плановете си.

— Какви планове?

— Мислех, че от всички хора на света, ти ще си най-наясно с тях, моя малка. Ти почти успя да ме убиеш, и то на два пъти. Първия път с оня отровен чай. На теб дължа двата най-отвратителни дена в и без това нещастния си живот. А втория път се опита да ме убиеш със собствените си ръце. Кълна се, че раните още ме болят.

— Нещастен живот? — противопостави му се тя, като се опитваше да потисне страшния си гняв. — И какво, моля те, е направило живота ти нещастен? Гладувал ли си? Бил ли си пребиван от бой? Загубил ли си родителите си заради кръвожадната тълпа? Бил ли си…?

— Гладувала си? — прекъсна я той. — Била си бита? Как въобще си успяла да избягаш от жадната за кръв мадам Гилотина?

Думите му бяха небрежно подхвърлени, като че ли интересът му беше неочакван и за самия него.

— Разбрах, че цялото ви семейство е загинало на ешафода. Очарован съм — той придружи хладнокръвната си лъжа с лека, високомерна усмивка — да открия, че ти си се отървала. Как успя, Жослин? Къде си била през последните десет години?

— В манастир — отговори тя.

На красивото му лице се изписа присмех и той подхвана:

— Изглежда, не си се впечатлила от примерите на християнска доброта, които си имала възможност да видиш в манастира. Нима Исус не ни учи да подаваме и другата си буза? Жаждата ти за отмъщение ми изглежда като взета от Стария завет! И какво си въобразяваш, че съм направил, за да заслужа кървавите ти намерения? Не съм бил сред онази кръвожадна тълпа, нито пък причина за ужаса във Франция. Ако бях в страната, те вероятно и мен щяха да качат на ешафода като идеален представител на дегенериралата и развратна висша класа.

— Ако си забравил престъпленията и вината си, аз няма да губя времето и на двама ни, за да ти ги припомня — каза тя и обърна очи към прозореца.

Той хвана брадичката й с твърда, безмилостна ръка и обърна главата й към себе си.

— Освежи паметта ми.

Стоманените нотки в гласа му съответстваха на стоманената му ръка. Тя изведнъж откри колко е слаба. Не искаше да си припомня онзи ужасен миг в градината на „Сен Дю“. Не искаше да си спомня за срама, който изпита, когато невинното й обожание беше захвърлено в калта. Да припомни на него, означаваше да припомни и на самата себе си за своята собствена уязвимост. Да му припомни, означаваше да преживее всичко още веднъж.

— Ще откриеш — тихо му каза тя, — че съм доста издръжлива на болка. Ако си мислиш, че ще изтръгнеш от мен думите, които искаш да чуеш, като ми причиниш болка, само си губиш времето. Освен ако не си един от онези, които изпитват перверзно удоволствие, като причиняват болка на други.

Той остана неподвижен за миг. Ръката му все така твърдо и здраво държеше брадичката й. А после той притвори клепачи и замислено я изгледа.

— Аз си имам други перверзни удоволствия — нежно промълви той. — Позволи ми да ти покажа.

И за неин ужас той се наведе и я целуна. Би устояла на брутално нападение, би устояла на една насилствена целувка, беше напълно подготвена да се свие в черупката си, където никой не би могъл да я достигне. Но беше неподготвена за нежността на меките му устни. Тази проклета нежност на устните му, които докоснаха леко нейните! Целувката му беше като милувка. А тя не беше милвана повече от десет години. Ах, ако ръцете й бяха свободни, можеше да го убие. Но сега нямаше никакъв избор, трябваше да се подчини. Пръстите му бяха впити в лицето й, той я държеше здраво, за да може тя да почувства разрушителната, опасна сладост на целувката му. И тогава, неочаквано, той се отдръпна, пусна я и се облегна на меките възглавнички, които бяха единственият разкош в тази занемарена, бедна карета. Клепачите почти покриваха очите му. Погледът му беше замислен.

— Не са те научили на много неща в манастира — измърмори той. — Ще трябва да подобря образованието ти.

И без да каже нито дума повече, се подпря в ъгъла и заспа. А тя остана загледана в него. Светлината в каретата постепенно се увеличаваше. Ръцете и краката й все още бяха завързани, устните й бяха влажни от целувката му, тялото й трепереше от гняв и от още нещо, което тя не можеше да определи. Най-сетне Жослин също заспа. Сънят й беше наситен с кошмари. А когато се събуди, беше готова за подновяване на борбата.

Глава 7

Жослин беше свикнала с трудностите. Но студът проникваше дълбоко, чак до костите, и тя едва можеше да върви, защото краката й бяха премръзнали. Беше преживяла ужаса на изцапаните с кръв улици и на повсеместната смърт, беше преживяла глада и бруталното насилие. Да бъде блъскана насам-натам от раздрънкана карета, със сигурност не беше най-лошото, което й се бе случвало, макар вързаните ръце и крака, да й пречеха да се противопоставя на люшкането. Постоянно си казваше, че е преживяла далеч по-трудни изпитания от някакво си дребно неудобство. Казваше си, но дори самата тя не си вярваше. Защото в онези ужасни времена беше свободна от отвратителното присъствие на Никълъс Блекторн.

Той спеше и не усещаше друсането и подскачането на каретата, не усещаше всепроникващия студ, не усещаше и мъката на врага си. Спеше толкова дълбоко, че Жослин си помисли, че по някаква случайност е поел отровата, която едва сега ще го изпрати на оня свят. Но не, той започна да хърка. Ритна го със завързаните си крака по глезена. Той не се събуди, но хъркането престана поне за малко. Той се премести и промърмори насън. Тя имаше нужда да насочи вниманието си към нещо, към каквото и да е, за да не мисли за все по-силните болки, които изпитваше. Впери поглед в него и си каза, че е много чудно как дори на петнайсет е могла да бъде така безнадеждно и сляпо влюбена в същия този човек. Но знаеше, въпреки нарастващата омраза, че всъщност това никак не беше чудно.

На двайсет и две Никълъс Блекторн беше изключително красив. Бяла кожа, черна коса, сини като на ангел очи. Дванайсет, почти тринайсет години по-късно той вече не изглеждаше като ангел. Дълбоки бръчки прекосяваха някога красивото му лице, бръчки, причинени от разгула, в който бе живял. Клепачите му бяха подпухнали, очите му — уморени, устата му беше изкривена в иронична усмивка, устните му бяха здраво стиснати и изглеждаха по-тънки. Косата му все още беше дълга, все още беше черна. Само един бял кичур свидетелстваше, че са изминали толкова години. Жените без съмнение го намираха неустоим. Тялото му все още беше жилаво и здраво, зъбите — бели, гласът му — съблазняващ. Лесно беше да се поддадеш на опасния му чар и да мечтаеш за него. Но от десет години вече, тя не мечтаеше. И докато пътуваха го наблюдаваше и се чудеше, кое е по-важно: да избяга или да го убие?

— Е, как си? — попита той с приятен глас, без да си направи труд да отвори очи.

По-добре беше, че не го стори, защото тя не можеше да контролира инстинктивното си отвращение от него. Жослин не каза нищо, само се облегна назад и зачака. Той отвори очи. Бяха много тъмни, почти черни.

— Следващия път, когато ме ритнеш — измърмори, — и аз ще ти отвърна със същото.

Тя извърна лицето си и се взря през прозореца. Беше ранен следобед, пътуваха от ранни зори и тя беше напрегнала всичките си сили, за да държи тялото си изправено. Чувстваше, че й се вие свят, и тази й слабост я изпълни с гняв.

Той се наведе, приближи се прекалено близо до нея. Искаше й се да има достатъчно кураж да се изплюе в красивото му лице.

— Имаш ли някакви молби? — попита я присмехулно. — Мога ли да направя нещо, за да бъде пътуването ти по-удобно?

Тя се обърна, погледна го, без дори да се опита да скрие омразата си.

— Можеш да скочиш от каретата.

Той се усмихна. Не й беше приятно да гледа усмивката му.

— Няма ли да помолиш да спра каретата? Мислех, че след такова дълго пътуване ще имаш някои неотложни нужди.

Тя не му обърна никакво внимание. Ако се поддадеше на провокацията му, щяха да последват и други. Просто седеше там, тласкана от една страна на друга. Беше готова по-скоро да умре, отколкото да му поиска услуга. Той се облегна назад, наблюдавайки я.

— Предполагам, че мога да проявя великодушие по този въпрос. Рано или късно, ти ще паднеш на колене пред мен и ще ме молиш. Мога да чакам.

Той пак се опъна напред, но не обърна внимание на неподвижното й тяло, а чукна два пъти по покрива на каретата. Тя искаше да избегне близостта му, но седеше неподвижно, като се стараеше да не се поддава дори на друсането на каретата.

— Разбира се — продължи той с прелестен глас, — има и други, по-интересни неща, които можеш да вършиш на колене. Може би ще предпочета тях.

Лицето й остана безизразно. Стараеше се да не показва гнева си. Полагаше усилия да не го нападне, защото нямаше да му причини особена вреда така, както беше овързана. Надяваше се, че гневът й ще стихне.

— Но може би едно отгледано в манастир момиче като тебе не знае за какво въобще говоря — продължи да си мърмори Никълъс. — Което също е добре. Ще се радвам да те науча.

Каретата изскърца и внезапно спря. Жослин не можа да устои на рязкото друсане и политна напред. Щеше да падне върху него, но той я хвана. Ръцете му бяха силни, но и нежни.

— Колко си нетърпелива, красавице — нежно й прошепна. — Почакай поне да стигнем до хана.

Тя се отскубна от ръцете му и седна на мястото срещу него.

— В хан ли отиваме? — запита, останала без дъх. — Няма ли да изглежда странно, че съм завързана?

— Няма да бъдеш с вързани ръце и крака — безгрижно отвърна той. — Разчитам на доброто ти държание.

— Как така? Не знаех, че има какво да губя. Ако изпищя за помощ, може би някой ще ме защити…

— Съмнявам се — лениво отговори той. — Но можеш да се чувстваш свободна да опиташ. Ще откриеш, че имаш два много съществени недостатъка. Въпреки добрата ти дикция, лесно се познава, че си французойка, а англичаните ще застанат на страната на англичанина. Още си и слугиня, която се е опитала да заколи господаря си, а в твоята страна двете класи воюват вече повече от десет години. Облечена си като слугиня, а аз съм джентълмен. В Англия никой няма да вдигне ръка срещу господаря, за да защити селянина.

— Селянинът? — обади се като ехо Жослин. Кипеше от гняв.

— Селянин — твърдо повтори Никълъс. — Така че, оставям на теб да решиш. Моят съвет е, макар да не очаквам да го вземеш под внимание, да чакаш по-сгоден момент. Ако си търпелива, сигурно ще имаш и друга възможност да ме убиеш.

Добре, че ръцете й бяха завързани. Щеше да зашлеви плесница на самодоволното му лице, на което в момента беше изписано отегчение.

— Грешиш — каза му тя тихо и внимателно.

— За какво?

— Имам намерение да следвам безценния ти съвет. Ако помоля за помощ, най-доброто, на което мога да се надявам, е да ме освободят от теб. Бих желала първо да те убия.

— Ах, каква прелестна жажда за кръв! Знаех си, че мога да разчитам на теб. Дай си ръцете.

— Защо?

Той въздъхна. Явно беше уморен от въпросите й.

— Не усещаш ли, че каретата намали хода си? Близо сме до хана. Мислех, че ще искаш да влезеш вътре колкото се може по-бързо, а аз искам да се проявя като джентълмен и първо да ти развържа ръцете, за да можеш сама да развържеш глезените си. Вярвай ми, с удоволствие бих се гмурнал под полите ти, но едва ли ще спра под коленете, а това няма да ти хареса.

Без да промълви нито дума, тя му протегна ръцете си. Те трепереха от изтощение. Не можеше да ги овладее. Не искаше да показва слабост пред врага си, но тялото й я предаваше. Трябваше да пази силите си, ако искаше да го победи. Той не каза нищо. Все едно не беше забелязал треперенето на ръцете й. Поне не беше я завързал жестоко. Дългото обездвижване обаче беше причина да нададе лек вик на болка, когато той освободи ръцете й. Опита се да развърже въжето, което стягаше глезените й, но пръстите й бяха вдървени, непохватни, а дългите поли й пречеха. Чувстваше, че Никълъс я наблюдава. Без съмнение, той се забавляваше докато тя се бореше с възела. Успя да запази равновесие при спирането на каретата. Всичките й опити обаче да победи възела оставаха неуспешни. Никълъс се наведе, отблъсна ръцете й и развърза възела само с едно бързо и умело движение.

— Ти може и да не бързаш особено — той пак провлече думите, — но на мене ми омръзна да стоя затворен в тази карета.

Кръчмаря вече беше застанал до вратата и беше спуснал стъпалата. Никълъс пъргаво скочи на земята и й протегна ръката си — жест, който само имитираше искрената загриженост. Тя нямаше намерение да я поеме. Но когато се изправи и се опита да слезе, краката й се подкосиха и тя се хвана за това, което беше най-близо. Никълъс Блекторн. Той я вдигна на ръце, очевидно без никакво усилие.

— Жена ми е неразположена — каза той, докато си пробиваше път в малкия, беден хан. — Месечно неразположение, нали разбирате.

Тя го ръгна в ребрата с лакът и с удоволствие чу как ахна от болка. Хватката му отслабна и тя се уплаши, че ще я изтърве на твърдия дървен под, но ръцете му отново я хванаха здраво и Жослин разбра, че такава опасност въобще не е съществувала. Те последваха ниския, закръглен ханджия по тъмна, виеща се стълба, до една уединена самостоятелна стая. Никълъс я сложи на един стол, и й се усмихна сладко.

— Благодаря ти, мила — обърна се нежно към нея.

Ханджията им се усмихна.

— Не ни гостуват често високопоставени хора като вас — каза той. — Ще направим всичко, каквото можем, за да ви покажем уважението си. Най-добрата храна — варено овнешко, толкова крехко, че дори бебе би могло да го яде, и отличен английски пудинг с много масло и крем.

При споменаването на тези ястия, фалшивата усмивка на Жослин изчезна. Тя наистина се беше привързала към тази земя, към изобилната й зеленина, към нескритото упорство на жителите й, които никак не я обичаха. Макар и неохотно, но вече свикваше дори с лошото време и непрестанния дъжд. Но не можеше да понася английската кухня. Усмивката на Никълъс стана по-широка. Хрумна й неприятната мисъл, че той може би знае какво чувства тя.

— Жена ми е много гладна, наистина — заяви той, — но междувременно можем да й осигурим малко спокойствие, докато вие ми забъркате един превъзходен пунш. Хм… сградата няма заден изход, нали?

Ханджията беше така очарован от пристигането на гости от висшата класа, че въпросът не му се стори ни най-малко странен.

— Няма, сър. Не и оттук. Само от едното стълбище може да се излезе навън. Ханът ни е малък, не можем да ви предложим лукса, на който сте свикнали, и аз се страхувам, че…

Никълъс обви раменете му с ръка и сръчно го избута навън от стаята.

— Това няма значение, добри ми човече. Аз просто не искам жена ми да се загуби, ако случайно излезе от нашата уютна стаичка. Исках да съм сигурен, че ще мога добре да виждам стълбите.

— Стълбите се виждат, от което и да е място на общата зала — горещо го увери ханджията.

Никълъс погледна назад през рамото му и на устните му се появи присмехулна усмивка.

— Добре, можеш да се радваш на спокойствието си, мила.

Тя почака, докато те затворят вратата след себе си, и едва след това се опита да се изправи на крака и да пристъпи. Първите й крачки бяха горчиво поражение: тя падна на колене върху изтъркания килим. Изправи се, но затова й бяха необходими всичките й останали сили и изминаха повече от пет минути, преди да може да си възстанови дишането. Когато се погледна в огледалото, се ужаси от собствения си образ. Отвратителната зелена пелерина на Елън все още беше на раменете й, роклята й беше корава и лепкава от засъхналото бренди, косата й беше разбъркана като на вещица и почти скриваше бледото й лице, а очите й святкаха от гняв. Възпитаните слуги от Ейнсли Хол не биха я познали, ако я видеха сега. Тя наплиска лицето си с вода и се опита да подреди косата си. Не че беше толкова загрижена за външния си вид. Той нямаше никакво значение за нея в момента. Това, което имаше значение, беше да избяга от Никълъс Блекторн, преди да е станало прекалено късно.

Прекалено късно за какво? И без това беше станало прекалено късно за нейното семейство, за майка й и баща й, за брат й. Беше прекалено късно и за нея, за невинното момиченце, каквото някога беше. Беше постигнала нещо малко, но много ценно — относително спокойствие и здраво приятелство, но беше загубила и двете с пристигането на Никълъс Блекторн в Ейнсли Хол. Сега й беше останало само едно — отмъщението. Не, нямаше да избяга, преди да даде на Никълъс наградата, която заслужаваше. Но за момента можеше само да изчаква. Прозорците не прилягаха плътно към пантите, вятърът ги разклащаше и те шумно хлопаха. Нямаха первази и ако тя се опиташе да избяга през тях, най-вероятно щеше да падне и да си счупи краката.

Стаята беше малка, но в нея ставаше силно течение. Огънят не гореше добре, димът изпълваше стаята. Столовете бяха неудобни, масата — мръсна, подът беше застлан с износен и избелял килим. Спалнята, свързана с тази стая, не изглеждаше по-добре и силно я обезпокои. Причината беше може би в единственото легло. Голямо легло с две одеяла, които най-вероятно бяха пълни с бълхи. Зачуди се как ли ще изглежда негово благородие покрит с ухапвания от бълхи. Сигурно никога не беше виждал бълхи. Но тя беше. Познаваше всички видове вредители, дори най-презрените представители на животинския свят. Не се страхуваше от нищо и от никого. Освен от собствената си слабост.

Камериерката, която влезе в стаята, беше сочна, напета и весела, а от подноса в ръцете й се носеше миризмата на овнешко. Жослин понечи да върне храната, но се отказа. Трябваше да се подкрепи. Не беше яла от няколко дена — още от пристигането на Никълъс Блекторн в Ейнсли Хол. И без това слабият й апетит съвсем се беше стопил заради така жадуваното отмъщение.

— Вашият съпруг поръча да побързам с храната, мис — каза тя, а в очите й светеше любопитство. — Той каза, че много обичате овнешко.

Да, Никълъс беше наясно с придирчивия й вкус. Жослин успя да имитира усмивка.

— Да, много го обичам — тя седна на масата.

— Аз съм Герта — момичето все още се суетеше наоколо. — Извикайте ме, ако имате нужда от нещо. Сега ще донесат куфарите ви, а после може да ви донесат и вода, за да се освежите.

— Дали ще мога да се изкъпя? — попита тя, готова за ново разочарование.

Герта се почеса по главата — гледка, която никак не беше успокояваща.

— Не виждам защо не.

— А дали ще може да смените чаршафите?

Всяко притеснение дали няма да обиди Герта би било излишно в този случай. Думите й направиха впечатление на момичето.

— Чух, че вашите изисквания са по-големи — тя отново се почеса по главата. — Може би е така, защото сте французойка? Те обичат всичко да е идеално чисто.

Мръсотията под ноктите на Герта като че ли беше престояла там повече от две седмици.

— Да, имаме тази слабост — призна Жослин.

— Ами, добре, тогава. Ще се погрижа, ще почистя малко и ще ви стопля вода. Няма защо да бързате, щом са ви оставили сама и на спокойствие. Вашият съпруг сигурно ще се заседи долу доста дълго. Мистър Хоскинс прави най-добрият пунш в околността, наистина. А вашият съпруг прилича на човек, който може да оцени добрия пунш.

— Да, сигурна съм, че ще го оцени — едва чуто се съгласи с нея Жослин и се загледа в овнешкото, което плуваше в лой.

— Той е красив мъж, вашият съпруг. Отдавна ли сте женени?

Герта може и да беше само една весела повлекана, но знаеше къде е мястото на венчалния пръстен, а ясно се виждаше, че нищо не украсява дългите пръсти на Жослин.

— Не, отскоро — каза тя и взе вилицата.

— Такъв е нашият късмет. Най-сетне един красив богат мъж да дойде в хана и той вече е женен — въздъхна Герта.

Жослин вдигна очи и погледът й срещна този на Герта.

И двете добре познаваха жените.

— Чувствай се свободна да го развличаш — безизразно каза тя. — Аз бих се радвала да прекарам нощта сама.

Предложението й не изненада много Герта.

— Той наистина е привлекателен мъж — въздъхна сластно Герта.

— Да, колкото е хубав, толкова е и привлекателен — измърмори Жослин и решително се зае с овнешкото.

Водата за банята беше хладка, сапунът беше груб и дращеше кожата й, която се зачерви. Хавлиите също бяха груби, огънят продължаваше да дими, но Жослин изпита истинско щастие — такова, каквото беше изпитала много отдавна на една ледена улица в Париж, където беше хапнала малка порция безвкусна яхния, престояла няколко дни, и беше изпила чаша кисело кафе. Тогава не беше яла повече от седмица и беше изгълтала яхнията толкова бързо, че дори не беше разбрала какво е месото. След това отвикналият й на храна стомах изхвърли всичко обратно, а тя проля горчиви сълзи на съжаление, защото не знаеше кога ще яде пак. Тогава беше на седемнайсет години. Точно в този ден и на тази улица се съгласи да продаде тялото си. И тогава за последен път беше плакала.

Тя се зави с едното одеяло и отвори пътната чанта, която Герта беше донесла. Вътре цареше такава бъркотия и я чакаше такава изненада, че тя остана вторачена в нея. Познаваше тези цветове. Жълтеникавозелено, яркочервено, крещящо зелено и ужасяващо яркожълто. Нейният гардероб се състоеше от черни, кафяви и сиви дрехи, както подхождаше на слугиня. Тези принадлежаха на Елън, която обичаше ярки, крещящи цветове. Те никак не подхождаха на розово-бялата й кожа, а в тях Жослин вероятно щеше да изглежда като папагал. Още по-лошо беше това, че Елън беше висока и пълна, здрава и жилава като английско цвете. Жослин беше дребна, с почти петнайсет сантиметра по-ниска. Дрехите на Елън щяха да й висят. Дължината им не беше голям проблем. Нямаше да успее да избяга скоро от Никълъс, така че щеше да има достатъчно време да ги скъси. Само дето не можеше да шие. Можеше да пече всичко — козуначни кифли, кроасани и всякакви видове сладкиши. Но не можеше да направи нито бод. Спомни си колко отчаяна беше майка й, когато гледаше бродериите на дъщеря си.

Тя изгони спомените от главата си, изненадана колко нова и силна е болката, въпреки че загубата беше от десет години. Дявол да го вземе Никълъс Блекторн! Неговото присъствие раздвижваше спомените, тя изпитваше наново чувствата, които се беше опитала да погребе още тогава. Сега още по-силно искаше да го убие.

В пътната чанта нямаше нощници. Обикновено недоглеждане може би, но дали наистина беше така? Който и да беше стегнал багажа, Кръчмаря със злия поглед или пък самият Никълъс, той явно смяташе, че тя няма да има нужда от нощница. Чантата на Никълъс също беше донесена. Без да изпитва угризения, тя я отвори, издърпа една от неговите красиви батистени ризи и я облече, като остави одеялото да падне на пода. Ризата стигна до коленете й, ръкавите покриваха дори пръстите й. Това беше най-меката и най-елегантната дреха, която беше носила от години. Знаеше, че не трябва да я облича, но дрехите на Елън бяха прекалено пъстри, по-груби и не бяха подходящи за спане, а нейните собствени бяха лепкави и твърди от разлятото бренди. Не можеше дори да помисли да ги облече. Лененото бельо на Елън пък беше съвсем оскъдно и нямаше да скрие тялото й. Да, ще трябва да остане с ризата на Никълъс. Ако тази вечер й предстоеше да се брани, ризата щеше да й осигури достатъчна защита.

Часовете минаваха — дълги, празни часове. Герта се върна и отнесе ваната, а също и подноса с половината останала храна и й пожела лека нощ. Ако Никълъс беше достатъчно пиян, за да се поддаде на очевидния чар на пищните форми на Герта, Жослин можеше да си отспи хубаво и да възвърне част от силите си. В момента нямаше да може да го победи. А тя не хранеше никакви съмнения относно желанията и плановете на Никълъс.

Винаги можеше да се предаде и да се подчини. Може би накрая щеше да се окаже, че това е бил единственият възможен изход. Знаеше как да затвори очите и ушите си, как да изолира съзнанието си от това, което става, и да пусне мечтите си на воля, докато някой мъж се бъхти, задъхва и поти над тялото й. Така беше оцеляла.

Но една малка, заядлива част от нея я караше да се пита дали ще успее да се дистанцира от мъжа, който я беше отвлякъл. Мъжът, който изглеждаше като ангел, но беше олицетворение на дявола.

Никълъс чувстваше, че се напива. Искаше да спре да пие. Пуншът наистина беше превъзходен, ухаеше на канела, индийско орехче и ром, но той не обичаше да пие пунш. Момичето, което сервираше, беше добре закръглено и очевидно готово да легне с него. Винаги, когато му се удадеше случай, то го докосваше с впечатляващите си гърди. Кръчмаря вече беше затворил очите си и се беше облегнал назад. Без съмнение спеше и щеше да се събуди най-вероятно след шест часа, схванал се, кисел и с ужасно главоболие. Ханджията сигурно щеше да му даде още едно легло, което да сподели с момичето, ако дадеше знак, че се интересува от нея. Наистина, не му се искаше да го прави. Жената, която лежеше горе беше вещица, която кроеше пъклени планове как да го погуби. Вероятно не беше девствена и беше надарена с мършаво тяло и зъл, язвителен език. Освен това не можеше да я прогони от мислите си. Трябваше да направи усилие, за да си спомни, че тя е жена, а не момиче. Напомняше му за онова невинно дете, в което почти се беше влюбил толкова, толкова отдавна. И все пак тя беше различна, достатъчно различна, за да е сигурен, че няма отново да бъде победен от подобна слабост. Тя, разбира се, нямаше ни най-малка представа за неговите чувства тогава. Всичко, което тя си спомняше, беше, че той категорично я е отхвърлил, и беше убедена, че това беше коствало живота на цялото й семейство. Дори не подозираше за копнежа, който го изгаряше отвътре, за горчивината на разкаянието, което тровеше душата му. Всичкият ром на земята не би бил достатъчен, за да я забрави. Не беше я забравил въпреки изминалите години, бордото и брендито, които беше изпил. Бяха минали дни, седмици и дори месеци преди той да престане да мисли за нея постоянно, така че най-накрая тя се беше превърнала в избледнял спомен, изчезнала мечта, далечен сън, като че нищо не се беше случило. И сега се беше втурнала в живота му като разярена митична Фурия, готова да му отмъсти за неговите престъпления, истински и въображаеми.

Той може би се досещаше какво подхранва илюзиите й. Беше по-лесно да мразиш отделен човек, отколкото управляващата система, цялата жадна за кръв тълпа. По-трудно беше за нея да намрази онзи самодоволен старец, който беше загрижен да вземе със себе си своето състояние, и затова беше чакал прекалено дълго и накрая беше закъснял да избяга. Той самият щеше да прояви благородство и да облекчи товара й, ако я оставеше да го мрази, да го презира и да го обвинява. Разбира се, че няма да й позволи да го убие.

Можеше да се качи горе и да легне с нея. Тогава вече тя щеше да узнае какво пропаднало чудовище е той. Беше я завързал, беше я отвлякъл, беше й се присмивал. Нямаше защо да се задоволява само с това. Никога преди не беше се колебал, когато ставаше въпрос за чувствени удоволствия. Но също така никога не беше получавал нищо насила, жените сами го бяха пожелавали. А той не се съмняваше, че ще трябва да насили Жослин. А по някаква странна, смешна причина, не искаше да бъде брутален с нея. Поне не тази вечер. Мислите му бяха съвсем трезви. И по същата странна, смешна причина, той не искаше да се възползва от момичето, което сервираше. Тя миришеше на овнешко и, макар да не се съмняваше, че нейната страст ще му достави удоволствие, той просто не я искаше. Объркани чувства и желания, странно положение на нещата и за това той можеше да благодари единствено на Жослин де Лорни.

Изправи се на крака. Беше все още учудващо трезвен. Взе със себе си пълната до половината бутилка бренди.

— Време е да отида при жена си — заяви той.

Момичето се намръщи.

— Тя сигурно вече е заспала — смело му отвърна то. — А и не казахте ли, че е в месечно неразположение?

Беше ли наистина имал глупостта да заяви това? Сигурно. Той й отправи пиянска усмивка.

— Тези неща не ни притесняват. Тя е французойка, нали разбираш?

Това като че ли беше достатъчно. Момичето изчезна в кухнята умърлушено и недоволно. Щеше да бъде изненадан, ако тя не събудеше Кръчмаря, за да се позабавлява с него.

Стълбите бяха дяволски тъмни и тесни, но той успя да ги изкачи, без да разлее нито капка от скъпоценното бренди. Огънят в стаята беше почти изгаснал, а от Жослин нямаше и следа. Сигурно беше в спалнята. Дали го чакаше, легнала гола в леглото? Или стоеше зад вратата с нож в ръка, готова да го убие?

Той предпазливо отвори вратата. Слабата светлина освети бледото й лице. Нямаше съмнение, че е заспала. Изглеждаше на не повече от петнайсет години така, както лежеше в средата на голямото легло, дръпнала одеялото до брадичката си. Той се почувства като развратник, като пропаднал човек. Излезе от спалнята, като остави вратата отворена, и седна до огъня в другата стая. Оттам можеше да я наблюдава, а смяташе, че трябва да я държи под око: да не би тя да се събуди и да го бутне в огъня или пък да направи нещо още по-отвратително. Отпи от бутилката. Брендито беше силно и изгори гърлото му. Не можеше да заблуди самия себе си. Искаше да я гледа как спи. Представяше си, че всичко това се случва преди тринайсет години, преди светът да полудее.

Преди той да загуби душата си.

Глава 8

Сър Антъни Уилтън-Грининг не спа добре. „Короната и глиганът“ предлагаше достатъчно добри възможности за почивка, леглата бяха чисти и подредени, избата — поносима. Обикновено той спеше като мъртъв и ставаше в единайсет часа, за да започне деня си с настроение. Знаеше, че днес няма да може да си позволи този разкош и че ще трябва да стане още призори, ако иска да избяга от Елън и да замине без нея. Нейното присъствие щеше да има определени предимства, но… Той даже нямаше гаранция, че загадъчната Жослин ще предпочете неговата закрила, пред тази на съблазнителния Никълъс Блекторн.

Дори да не е заминала по свое желание, нещо, в което той беше убеден, тя може и да се е споразумяла с похитителя си. Особено ако Никълъс реши да й осигури лукса, с който тя скоро щеше да свикне. Тони, от своя страна, въобще не се интересуваше от нея и поставяше чара й под съмнение. Не му харесваха французойките, които приличаха на гаменчета, той предпочиташе английските рози.

Беше казал на Елън истината, че никой нищо няма да разбере за тяхното пътуване, ако той не желае това. Ако бъдеше принуден да я вземе със себе си, щеше да се погрижи да узнаят точно хората, които са необходими — тези, които ще ускорят женитбата му с Елън. Това щеше да му спести много трудности и грижи. Елън, въпреки привидно прозаичната си натура, беше непоправимо романтична. Ако искаше да се ожени за нея, а той твърдо беше решил да го направи, трябваше да премине през смешното, престорено ухажване, което тя очакваше, а той просто нямаше достатъчно енергия, за да го направи. Искаше животът му да бъде приятен и удобен и да го прекара с любяща, непретенциозна съпруга като Елън, която да осигури правилното управление на домакинството му, наследници за именията му и да не смята, че тези й задължения са тежки и обременителни. След известно време на размисъл беше решил, че Елън ще му подхожда, и нищо вече не можеше да го разколебае. Не искаше обаче да се напряга повече от необходимото.

Наложената женитба щеше да има своите предимства, най-вече по отношение на чувствата, които Елън ще изпитва — чувства на вина и благодарност. Те щяха да я предпазят да поставя невъзможни искания, тя щеше да си мисли, че по този начин го е принудила да се ожени за нея и щеше да бъде внимателна с него. Да, но пък от друга страна, той я обичаше прекалено много, за да й желае бремето на тези чувства. Съществуваше и нищожната вероятност, невъзможните й искания да го забавляват. Да, ще бъде по-добре да е прям и откровен и да направи всичко по по-простия начин. Да последва злодея, да върне Жослин и да измисли подходящо предложение, което да направи на Елън. Ако тя настоява, дори би могъл да я поухажва малко. Тя все пак се усмихваше толкова чаровно, че усмивката й разтопяваше сърцето му.

Слугата му го събуди безбожно рано — в пет часа. За компенсация му поднесе кана топло вино, парче шунка и пресен хляб, и това направи ранния час почти приемлив. Той се облече за рекордно кратко време, позволи на слугата да го обръсне, докато самият той отпиваше от виното си, след което с въздишка погледна излъсканите си високи ботуши. Дъждът беше престанал, но дори на слабата утринна светлина можеше да види, че се събират нови облаци и че може да завали отново всеки момент. Не беше в настроение за пътуване до Шотландия.

За нещастие, Никълъс беше решил да заведе отвлечената жена точно там. Май нямаше много други възможности. Ако не знае за смъртта на Джейсън Харгроув, той сигурно разбира, че ще бъде персона нон грата в Лондон. Хората бяха прекалено толерантни към негодници със съмнителен чар като Никълъс, но този път той беше отишъл прекалено далеч. Харгроув беше предал богу дух.

Повечето имения на Блекторн бяха изгубени за него, с тях той беше платил дълговете си на комар. Последно беше продадено провинциалното имение на вуйчо му Тисдейл, Амбърфийлд, и сега на Никълъс бяха останали само едно малко имение в Лейк Дистрикт и една ловджийска хижа на границата с Шотландия. Според слугите от Ейнсли Хол, той беше заминал за Шотландия. По това време на годината там сигурно беше дяволски студено и ужасно скучно. Тони имаше твърдото намерение да стигне дотам колкото се може по-бързо, да вземе Жослин, независимо дали тя иска или не, и да побърза да се върне в Ейнсли Хол.

Разбира се, съществуваше и неприятната възможност Блекторн да го предизвика на дуел. Вече беше участвал в толкова много дуели, че вероятно бяха започнали да му харесват. Тони можеше само да се надява, че той не би искал да убие своя противник за втори път този месец.

Отпред вече го чакаха каретата на Кармайкъл и конете му, добре нахранени и отпочинали. Слугата и кочияшът седяха на капрата. Никак не му харесваше мисълта да седи затворен в тази карета още няколко дена, особено без компанията на Елън, но с въздишка се подчини на съдбата си. Ако по този начин щеше да спечели подходящата съпруга, с радост би направил необходимата жертва.

Хейстингс понечи да слезе и да му отвори вратата, но Тони му махна нетърпеливо с ръка.

— Мога и сам да се справя — той се изкачи тежко по стъпалата, намести се удобно на мястото си и затвори плътно вратата след себе си.

Вътре беше тъмно. Предутринната дрезгава светлина едва се процеждаше през прозорците, но нямаше никакво съмнение, че не беше сам. Вдигна поглед и срещна сините, невинни очи на Елън.

— Мисля, че ти спестих неудобството да изпращаш слугите за мен.

За миг той като че онемя — не беше способен да произнесе нито дума. Мис Бинърстън седеше до Елън и, както обикновено, спеше. Дори неговата бъдеща съпруга изглеждаше малко уморена.

— Много предвидливо от твоя страна — каза той най-после.

Каретата плавно потегли.

— Откога ме чакаш?

Елън се прозя. Беше уморена и дори не се постара да скрие прозявката си.

— От известно време. Исках да бъда сигурна, че няма да нарушиш обещанието си.

— Обещание?

— Обеща да ме вземеш със себе си. Ние няма да ти създаваме главоболия, Тони, обещавам.

Беше сериозна и напрегната. Наклони се към него и той долови нежния й парфюм с аромат на цветя. Сладък парфюм, който му напомняше за пролетен следобед. И за Елън.

— Моля те, не ни изпращай обратно.

Точно това имаше намерение да направи. Но молбата в очите й и миризмата на парфюма й промениха решението му.

— Обещал съм, така ли? — промърмори той. — Е, тогава не мога да наруша думата си. Ще се държиш прилично, нали, Ели? Ще правиш ли това, което ти кажа?

— Разбира се! — ентусиазирано го увери тя.

Той се чудеше какво ли би станало, ако й нареди да го прегърне и целуне. Но, разбира се, нямаше да й нареди това. Той можеше да носи отговорност, а тази отговорност не му позволяваше да предлага неприлични неща. И така, той просто й се усмихна, без да позволи на ръцете си да я докоснат.

— Ще те взема, ако ми дадеш честна дума.

— Ще я намерим, нали, Тони? — лицето й беше измъчено, изразяваше дълбоката й загриженост. — Никълъс няма да я нарани жестоко, нали?

— Не мога да си представя защо би го направил. Но не мога да си представя и защо я е отвлякъл. Абсолютно ли си сигурна…?

— Сигурна съм — твърдо каза Елън. — Тя никога не би тръгнала с него доброволно. Аз силно вярвам в теб, Тони. Сигурно ще я намерим до довечера.

— Като знам, че имат два дена преднина, мисля, че ти си прекалено оптимистично настроена — Тони говореше провлечено както винаги. — Но ще побързаме да ги намерим, естествено.

— Вярвам, че ще направиш всичко възможно. Знаеш ли, Тони — каза тя, а сините й очи проблясваха в оскъдната светлина, — ние май се впускаме в едно чудесно приключение.

Тони си помисли с копнеж за удобното си лондонско легло, за разкоша и удоволствията си. Сравни ги с живота на път, и то в компанията на две жени, и каза:

— Чудесно, да!

Думите му прозвучаха неуверено. Той се питаше колко ли време ще му е необходимо да се отърве от компаньонката на Елън.

Тя можеше да помирише огъня. Можеше да чуе как пламъците лижат дървото, а писъците на слугите още звучаха в ушите й. Чуваше виковете на разярената тълпа, която жадуваше отмъщение и кръвта на невинни хора. Същата тази тълпа отнасяше родителите й надалеч от нея.

Жослин беше застанала в края на гората и стискаше ръката на Шарл-Луи. Бяха онемели от ужас и не се тревожеха дали ще ги забележат, защото имението „Сен Дю“, което беше дом на фамилията де Лорни повече от триста години, беше изгоряло до основи. Дрехите на майка й бяха разкъсани и висяха, като почти оголваха тялото й. Тълпата я блъскаше и й се присмиваше. На главата на баща й имаше кървяща рана. Той вървеше след съпругата си, но не можеше да я защити. В съзнанието й тези събития се разиграваха на фона на писъците на слугите от „Сен Дю“, миризмата на дим, вонята на изгоряла плът, ужаса, приковал двете деца към земята, докато най-после разумът взе надмощие и Жослин се шмугна с брат си в гората, далеч от непоносимата гледка.

Поне родителите й не бяха мъртви. Не бяха заклани, нито оставени в горящия замък, където щяха да умрат от отвратителна смърт. Тя чуваше виковете на тълпата. Крещяха нещо за Париж. Крещяха, че щом родителите й са оцелели, трябва да бъдат съдени. Нямаше съмнение каква ще бъде крайната им съдба. Мадам Гилотината вече беше започнала мръсната си работа.

Но докато бяха живи, все още имаше надежда. Жослин беше достатъчно млада, за да подхранва тази надежда. Надяваше се, че всичко ще се оправи — както заради себе си, така и заради по-малкия си брат.

Пътуването до Париж беше един безкраен кошмар. Копринените й бродирани пантофи, предназначени само за танци на паркет, се разпаднаха още на втория ден, Шарл-Луи беше потиснат и плачеше, не искаше да разбере какво бедствие ги е сполетяло и постоянно призоваваше гувернантката си Жан-Мари и учителя си.

Мистър Кото, учителят, беше загинал в горящия замък, Жослин го беше видяла как гори. А сладката, женствена Жан-Мари вървеше зад майка им и я блъскаше в калта всеки път, когато тя се препънеше.

Жослин размени копринените им дрехи за груби селски одежди, малко престоял хляб и парче сирене. Още сутринта на следващия ден Жан-Луи се оплакваше, че грубият плат наранява кожата му, че дървените обувки го стягат и че стомахът му е празен. Жослин изпитваше към него дълбока сестринска обич. Обещаваше му, че ще яде бонбони, когато стигнат до къщата на чичо си в Париж, и дори торта, само да върви мълчаливо и да пази тишина, защото им се налагаше да се крият от тълпите разярени селяни. Обещаваше му и копринени дрехи, като го молеше да направи още няколко крачки.

Стигнаха до Париж чак след седмица: едно седемнайсетгодишно момиче и едно дванайсетгодишно момче. Когато намериха елегантната градска къща на чичо си, видяха тялото му да виси на гредата отвън.

Жослин потръпна. Опита се да прогони спомена от още съненото си съзнание. Мразеше кошмарите, не обичаше да съживява миналото. Защо не можеше да си спомни щастливите времена, годините, прекарани в „Сен Дю“, усмихващите й се родители, малкия си брат — жив, обичлив, невинен и топъл? Защо винаги си спомняше за смъртта и отчаянието?

— Лоши сънища ли, красавице моя? — долетя до нея познат глас. Притежателят му обаче не беше в същата стая.

Все още сънена, Жослин не можа веднага да схване къде се намира и какво става. Стори й се, че гласът я поздравява с добре дошла. Но това трая само кратък, безумен миг. И после си спомни къде беше и кой беше този, който я държеше в плен. Седна в огромното легло и тихо благодари на Бога, че беше спала сама в него. Беше сутрин — бледа светлина се процеждаше през прозорците и предвещаваше още един сив, дъждовен ден.

— Всъщност сегашното ми положение е кошмар — каза тя.

Не трябваше да го предизвиква. Беше се разположил до огъня, протегнал дългите си крака, с празната гарафа зад себе си. Гледаше го как се изправя — грациозен, опасен — и как се приближава до отворената врата.

Искаше да се завие чак до раменете, но успя да овладее този импулс. Ако му позволеше да разбере, че предизвиква в нея объркване, той щеше да използва това против нея. И без това повечето от предимствата бяха на негова страна. Нямаше да сложи още едно оръжие в дългите му, изящни ръце.

Никълъс се спря на прага. Походката му беше ленива, имаше нужда от едно бръснене и чисти дрехи, имаше нужда от сън и трябваше да се въздържа от прекалени количества бренди. Тя го наблюдаваше и внимаваше да не изрази никакви чувства. Изражението й беше абсолютно празно. Всъщност, чудеше се докога ще продължава всичко това.

— Какво искаш от мен? — попита го тя остро.

Знаеше, че това едва ли е най-доброто време и място да му се противопостави. Спомни си, че е седнала в леглото, облечена само с прекрасната му батистена риза. Никълъс само й се усмихна хладно.

— Какво мислиш, че искам? — парира я той.

Трябваше да направи усилие, за да овладее треперенето на ръцете си, които стискаха одеялото.

— Няма да допусна грешката да си помисля, че искаш мен — спокойно каза тя. — Сигурна съм, че не ти се налага да отвличаш жените, които пожелаваш. Също така съм сигурна, че би предпочел жена, която е съгласна да легне с теб.

— Да, обикновено е така — съгласи се той, без да се помръдне от прага.

— Така ми остава отмъщението. Много по-просто ще е да ме предадеш на местното правосъдие. Ако имат твоята дума срещу моята, те ще повярват на теб.

— Може би. За съжаление, лошата ми репутация е известна навсякъде около Ейнсли Хол. Може пък да повярват на теб. Не че имаш кой знае какво да кажеш. Ти все пак се опита да ме отровиш, нали?

Думите му звучаха вяло. Като че ли нищо не го интересуваше.

— Да, опитах се.

Беше почти сигурна, че неговата реакция ще бъде гневна. Но той се усмихна и усмивката озари дори хипнотизиращите му очи.

— Знаех, че ще си признаеш. Предполагам, че е най-почтено да постъпиш така. Май е най-добре да те предам на правосъдието и да продължа веселия си път. Проблемът обаче е следния: правосъдието може да реши, че щом някой се е опитал да ме убие, вероятно е имал причина.

— Възможно е. Ако въобще притежават разум — Жослин беше категорична.

— Но аз не мога да си позволя това, разбираш ли? Ако те пуснат да си вървиш, или още по-лошо — ако те възвеличат като героиня, а това може да се очаква от някои възмутени бащи, ти ще опиташ пак да ме убиеш. Нима греша? Няма да приемеш поражението и да обещаеш, че дори няма да се доближаваш до мен. Няма да намериш покой, докато не забиеш нож между ребрата ми.

— О, не знам. Мога и да те застрелям.

— Това изисква определени познания за огнестрелните оръжия, а аз се съмнявам, че ти ги имаш.

Жослин не каза нищо. Не знаеше много за огнестрелните оръжия, но беше повече от сигурна, че ще може да отнесе главата му само с един изстрел от двайсет крачки, ако имаше възможност.

— А пък мога и да те отровя, не забравяй — добави тя.

— Наистина — каза той и пристъпи в стаята с ленивата си, но грациозна походка. — Ето защо имам намерение да те държа близо до себе си, докато те обезвредя.

— Отговорът е очевиден — тя го наблюдаваше внимателно. — Можеш да ме убиеш. Тогава вече няма да ти създавам проблеми.

Той седна в долния край на леглото, вдигна краката си и ги простря покрай нея. Тя не се отдръпна, въпреки че много искаше да го направи. Чувстваше топлината на краката му.

— Би искала да го направя, нали? — мързеливо попита той. — В Англия може и да не бесят аристократи, но в моя случай ще бъдат изкушени да направят изключение.

— Може пък да минеш безнаказано.

Той я погледна, на чувствените му устни грееше усмивка, но погледът на тъмносините му очи беше студен.

— И твоят призрак ще ме преследва вечно. Не, благодаря. Имам си достатъчно призраци, достатъчно поводи за разкаяние. Предпочитам те жива и изпълнена с омраза. Предпочитам да се, чудя как да запазя гърба си пред това да се чудя, как да намеря спокойствие за ума и душата си. Особено като си помисля, че вероятно няма да позная покоя, дори и да го постигна. Такова нещо досега не ми се е случвало.

Той се наведе към нея и дългите му пръсти докоснаха разрошената й коса.

— Освен това, красавице моя, ти не искаш да умреш, нали?

Жослин се втренчи в него. Чувстваше топлината на пръстите му. Той беше толкова близо до нея. Бяха изминали десет години от момента, в който тя стоеше съвсем сама на малкия мост в сърцето на града, готова да се хвърли в ледените, мътни дълбини на Сена. Десет години откак беше обърнала гръб на смъртта и беше избрала живота. Беше избрала болката на живото съзнание, пред сладката забрава на отвъдното.

Тя погледна надолу към ръката му. Щеше да изпита известно задоволство, ако намереше смъртта си в тези бели изящни ръце. Ръцете, които бяха отговорни — макар да се намираха на далечно, безопасно разстояние — за смъртта на нейното семейство, за смъртта на нейната невинност. Беше вярно, че сега, най-после, той се беше научил на отговорност.

Ръката му се придвижи към незащитеното й гърло, пръстите му бяха здрави като стомана.

— Мога, разбира се, да променя решението си — измърмори той. — Няма да ми коства много усилия да прекърша врата ти. Такова малко, крехко вратле. Вратле, което все пак е избегнало гилотината, за разлика от останалите членове на семейството. Кажи ми, в това ли е всъщност проблемът? Нима ме мразиш, защото по някакъв начин си успяла да оцелееш и се чувстваш виновна, че не си загинала заедно с другите? Не можеш да обвиняваш себе си, затова обвиняваш мен.

Тя не помръдна, дори не трепна. Пръстите му затягаха хватката.

— Направи го — каза тя напрегнато, очаквайки смъртта.

— Мисля, че ще го направя — каза той.

И покри устните й със своите, целуна я бързо и грубо, след това се отдръпна, а тя остана вцепенена и наранена.

И сама. Още преди да събере обърканите си чувства и мисли, той излезе от стаята. Устните й пареха, вратът я болеше, а душата й страдаше. Той затвори вратата след себе си. Тя стоеше, без да се помръдне. И най-накрая разбра, че причина за болката в гърлото й са непролетите сълзи, а не силата на неговите пръсти.

През този ден, а и през следващия, той пътува навън, на капрата. Спалните, които поръчваше, бяха само за нея. Дори не се хранеха заедно. Трябваше да бъде благодарна за спокойствието и отмората, които й осигуряваше.

Вместо това беше разгневена. Гневът й постоянно растеше. Никълъс просто я изтезаваше, като отлагаше неизбежното уреждане на сметката. И тъй като не беше сигурна каква ще бъде разплатата, нервите й бяха обтегнати до краен предел.

На третия ден от началото на пътуването разбра, че не може да понесе повече. Беше се уморила да чака екзекуцията си, беше се уморила да седи сама в каретата, да бъде сама в бедните странноприемници, втренчила поглед в огъня, без да има никой покрай себе си, освен спомените. Твърдо беше решила да поговори с него и да си изяснят нещата.

В ранната утринна дрезгавина тя се облече бързо в прекалено големите за нея батистена шемизета и долни гащи на Елън, в най-подходящата рокля, която Кръчмаря беше опаковал в багажа, като подпъхна част от нея в колана, за да намали дължината й. И отиде да търси тъмничаря си.

Общата зала беше празна в този час. Никой не се виждаме — нито собственикът, нито дебелата му половинка, нито слугите, нито камериерките, нито отвратителният слуга на Блекторн. Тя се придвижи тихо през тъмната зала и влезе в кухнята, където най-сетне откри признаци на живот.

— Извинете, мис.

Помощничката на готвачката се извърна към нея. Лицето й беше почервеняло от топлината на фурната и от усилената работа.

— Искате ли нещо? Мога да ви направя закуска, ако желаете. Имаме шунка и говеждо, пресни бисквити и бордо и…

— Предполагам, че нямате кафе? — попита тя тъжно.

Английските порядки все още не одобряваха вкуса на кафето, което, според англичаните, беше добро само за обитателите на континента. Тя не беше пила кафе, откакто Никълъс Блекторн я измъкна от Ейнсли Хол.

— Нямаме, мис. Мога да ви направя превъзходен топъл чай.

Джили потръпна.

— Не, благодаря, в момента не желая нищо. Търся…

Гласът й заглъхна, докато се чудеше как би могла да назове мъжа, който я беше похитил. Знаеше, че той използва фалшиво име в първата странноприемница, в която се подслониха, макар и да не знаеше защо. Може би се страхуваше, че някой може да тръгне да я търси. Никой, освен безпомощната Елън, не би могъл да я търси, помисли си тя с тъга.

— Вашият брат? — момичето много й помогна с въпроса си.

— Да, търся брат си — потвърди Джили, тайно отвратена от мисълта, че той се представя за неин брат.

Цялата прилика помежду им се изчерпваше с факта, че и двамата имаха тъмни коси. Никълъс Блекторн беше порочен, кръвожаден дявол. Тя беше ангелът на отмъщението. Е, може би не беше съвсем ангел, помисли си с чувство за хумор. Успя да скалъпи фалшива усмивка.

— Къде е той?

Лицето на момичето почервеня още повече, този път от объркване, а не от топлината на фурната.

— Наистина не мога да ви кажа, мис. Мога да го извикам…

— Мога и сама да го намеря — заяви тя твърдо. — Ако ми кажеш къде е.

— Не мога… — отново каза момичето.

Жослин прекоси малката кухня. Беше по-ниска и по-нежна от напетото момиче, беше облечена в смешно големи дрехи, но волята й беше десетократно по-силна.

— Къде е той? — попита тя отново и беше ясно, че няма да приеме отказ.

— В спалнята на този етаж. Втората врата, мис. Но не е сам, мис.

— Дори не съм си помисляла, че може да е сам — каза тя сухо и тръгна в посоката, подсказана й от момичето.

Не си направи труд да почука на вратата. Отвори я, напълно готова да смути Блекторн, който сигурно лудуваше с някоя от камериерките, напълно готова да произнесе отрепетираната реч. Но застина там в тишината, шокирана, победена от множество неочаквани чувства.

Той спеше. Камериерката беше будна и я гледаше със смесица от страх и предизвикателство. Никълъс беше положил тъмните си къдрици на млечнобялата гола гръд на момичето. Розовата дамаска, взета вероятно от някоя от горните стаи, едва го покриваше. Тя стоеше мълчаливо и изучаваше линията на гърба му, извивката на стегнатите му задни части, дължината на краката му, обвити около късите, дебели крака на момичето. Ръцете му бяха заплетени в косата на слугинята, пръстите му се белееха между черните кичури. В стаята миришеше на бордей, на евтин парфюм, пот и секс. Жослин остана там още един дълъг, дълъг миг. Споменът за тези миризми я накара да се обърне на пети и тихо да затвори вратата след себе си.

Втурна се навън, в студения утринен въздух, коленичи в градината и повърна малкото храна, която беше останала в стомаха й. Мина цяла вечност, докато се успокои и овладее спазмите и срама си. Не знаеше, че е толкова уязвима, мислеше, че отдавна е преодоляла тази слабост. Но миризмата в стаята, красивият гръб на Никълъс Блекторн, златните монети на грубата маса зад леглото се бяха съюзили, за да я унищожат. Бяха съживили миналото, което тя смяташе за погребано. Други стаи. Златни монети. Но никога тялото на Никълъс Блекторн не е било до нейното, никога дългите му пръсти не са били вплетени в косата й.

Толкова смутена и объркана беше, че не чу шума в двора на странноприемницата. Не чу гласовете, тропота на конете, дрънкането на поводите, подканянията да се действа по-бързо. Чак когато с препъвания се върна в оживената кухня, разбра, че всички са се събудили и че нови гости са пристигнали. Прекоси кухнята предпазливо. Страхуваше се, че Блекторн изведнъж ще се появи, но той очевидно спеше и не подозираше, че тя го е видяла. Общата зала беше пълна с дузина уморени пътници, които правеха всичко възможно да възвърнат силите си, преди дилижансът да е потеглил отново. Жослин се спря на прага на залата. В душата й се породи плаха надежда. Ето че в най-черния момент от живота й внезапно се появи възможност за спасение, за бягство. Всичко се случи за по-малко от миг. В дилижанса, който се беше отправил за Нюкасъл, имаше място. Щяха да я вземат, ако беше готова навреме. Изпита истински, неподправен ужас, докато бягаше нагоре по стълбите. Очакваше да види Блекторн. Очакваше да го завари в стаята, мислеше, че той я чака. Но нямаше и помен от него. Нямаше също и никакви пари. Тя хвърли няколко дрехи в пътната чанта, след това се втурна надолу по стълбите и навън на двора. Нямаше да може да намери пак пътя до онази стая и да пребърка джобовете на Блекторн, за да събере останалите там шилинги. Следователно Кръчмаря беше нейното решение.

Той спеше в каретата, завит чак до якия си врат с дебелото одеяло. Тя се надяваше, че спи дълбоко, че сетивата му са притъпени от уискито и бордото, но щом отвори вратата, разбра, че е буден, и изненадано се е втренчил в нея. Тя се възползва от сънливостта му.

— Девет и половина е — каза непреклонно. — Негово благородие е готов за заминаване.

Кръчмаря тромаво се измъкна от каретата още преди да осъзнае, че е много тъмно и не е възможно часът да е девет и половина, и че едва ли Блекторн ще изпрати Жослин да му предаде съобщението. Когато разбра грешката си и се обърна, тя вече стоварваше дървеното ведро на главата му. От удара то се разби на парчета, които паднаха на земята. Кръчмаря се свлече и тя се зачуди дали не го е убила. Надяваше се, че не е. Въпреки че беше неин враг, той просто изпълняваше нарежданията на господаря си. Нейната омраза и желание за убийство бяха запазени единствено за Блекторн.

Десет минути по-късно се беше сгушила на средното място в препълнения дилижанс. Тръгнаха с проскърцване и Джили притаи дъх, ослушвайки се да чуе виковете, които щяха да последват, когато откриеха тялото на Кръчмаря, скрито от едни храсти. Или пък когато Блекторн най-сетне се събудеше в леглото на камериерката. Но не се чуваше нищо, освен шума от движещия се дилижанс, дрънкането на юздите, тропотът на конските копита. Тя се отдалечаваше от надеждата си за отмъщение. Облегна се назад, затвори очи и си пожела да има и за нея Бог, когото да помоли за своето освобождение. Но Богът на нейното детство отдавна беше мъртъв, беше победен от революционното правителство на Франция. Както винаги, можеше да разчита единствено на себе си. Можеше да се моли само на себе си. И можеше да се надява, че това ще бъде достатъчно.

Глава 9

Никълъс Блекторн винаги се беше гордял с наистина отвратителния си нрав. Той без угризения изливаше гнева си върху всички и винаги му доставяше удоволствие да вижда как по-силни от него мъже трепваха и отстъпваха назад. Но не го интересуваше как се чувстват жените, които посрещат гневните му изблици, което показваше колко далеч е от истинския джентълмен. Тези мисли минаваха през ума му, докато той лежеше в леглото с камериерката и гледаше почти животинския страх в празните й очи. Тя вероятно беше свикнала да я бият, но той въобще нямаше намерение да я удари. Може и да имаше отвратителен нрав, но рядко проявяваше физическо насилие. Само гледаше свирепо жената, чието легло беше достатъчно пиян и достатъчно отчаян, за да сподели. След това я изтика навън от стаята, без опит да поднови това, което усърдно и с жар бяха правили през нощта.

Вратата се затвори зад нея. Той погледна към масата зад леглото. Беше успяла да прибере парите, които беше оставил там, а вероятно щеше да открие, че и панталоните му са олекнали. Той седна в леглото, отметна розовата дамаска и се опита да не обръща внимание на главоболието, сигурен знак за излишества от алкохол. Изпитваше вина.

Защо се чувстваше виновен, беше загадка и за самия него. Също толкова загадъчна беше и внезапната му омраза към момичето, което го беше забавлявало така ентусиазирано и усърдно през изминалата нощ. Никълъс беше от хората, които мразят да се вглеждат в себе си и в миналите си постъпки. Но мразеше глупостта повече от всичко. И прекрасно знаеше, че мрази не жената, а себе си.

Легенът за миене и стомната за вода бяха от по-високо качество, отколкото обичайните за спалните на камериерките съдове, също както и дамаската. Очевидно беше, че се бе подготвила за неговото присъствие. Е, с ледената вода и ароматизирания сапун можеше поне да измие следите от нощта от тялото си, ако не от душата си.

В кухнята цареше безпорядък, слугините почистваха останките от обилна закуска, но в общата зала, слава богу, нямаше никого. Той потъна в едно кресло до огъня, пое каната с бордо от ръцете на самия собственик и се вгледа в ярките пламъци.

— Ъъ… ужасно студена сутрин, ваше благородие — неловко каза собственикът.

Никълъс не му обърна никакво внимание. Мъжът вероятно искаше нещо за услугите на камериерката, но Никълъс не беше в настроение да плаща два пъти. Особено когато съжаляваше, че въобще се е възползвал от нея.

— Пощенският дилижанс току-що мина оттук — смело продължи дребният мъж. Никълъс замислено отпи от топлото вино.

Искаше му се да пие кафе, но знаеше, че нямат. Трябваше да накара находчивия Кръчмар да му приготви малко кафе, за да преживее следващите няколко часа.

— По това време на годината той обикновено не е пълен — собственикът упорито продължаваше да говори и най-после успя да привлече вниманието на Никълъс, който неспокойно го погледна изпод подпухналите си клепачи.

Защо ли всички собственици изглеждаха еднакви, независимо от големината на странноприемниците, класата на посетителите им и района на страната? Беше срещал същия този нервен, раболепен дребен мъж поне дузина пъти през последните няколко години. Дяволски трудно му беше да си спомни къде се намира.

— Колко интересно — проговори най-сетне Никълъс. — Този разговор има ли някакъв смисъл и цел?

Ако мъжът носеше шапка, щеше да я свали и да започне да я мачка в малките си, нервни ръце. Но след като не носеше, трябваше да се задоволи само с мачкането на други, не така чисти принадлежности.

— Да, ваше благородие.

Никълъс зачака. Беше прекалено уморен, прекалено ядосан и малко замаян, за да прави догадки. Всичко щеше да се изясни.

— Пощенският дилижанс — безсмислено повтори той.

— Да, господарю мой. Но беше пълен, когато замина оттук преди около половин час.

Той се изправи и запрати наполовина пълната кана в камината с гневен вик. Изкачи стъпалата по три наведнъж, без да се съмнява, че ще намери стаята празна. Застана в средата й, като проклинаше. Чу неуверени стъпки да изкачват стъпалата и в някаква отдалечена част на съзнанието си реши, че гостилничарят е от малко по-различна порода, щом не го е грижа за собствената му безопасност. В този момент Никълъс Блекторн беше много опасен.

— Заминала е, нали?

Гласът на Кръчмаря проникна в замъгленото му от гняв съзнание. Никълъс се втурна да го удари, но се спря. Без да иска, гневът му отстъпи място на изумлението.

— Не знаех, че ще доживея деня, в който някаква си жена ще те победи — каза той, докато изучаваше кървящата рана на главата на слугата си.

— И аз не знаех, че ще настъпи този ден, но тя не е обикновена жена. Удари ме по главата с нещо, а после, изглежда, ме е замъкнала в храстите. Не знам колко дълго съм лежал там. Много е силна за жена с толкова крехко тяло.

Никълъс си спомни за борбата в салона на Елън. Тогава той едва се беше възстановил от последиците от отравянето. Раните от онази борба още го боляха.

— Силна е, наистина. Има половин час преднина, Кръчмарю. Впрегна ли конете?

— Готови са и чакат — мрачно каза той.

— Тогава плати на некадърния собственик и събери багажа. Аз ще се оправя с юздите. Не е дошъл денят, в който няма да мога да настигна един пощенски дилижанс.

Хвърли поглед на празната спалня.

— Проклети да са очите й — каза той, — а и всичко останало.

— Няма да ви прилошее, нали? — запита я дебелата червендалеста жена, която миришеше на гъша мас. Гласът й издаваше бездушието и коравосърдечието й.

Джили понечи да каже на жената, че ако поне понякога използваше вода и сапун, въздухът в затворената карета щеше да бъде доста по-поносим, но се отказа. Положението щеше да се подобри и ако някой отвореше прозореца, за да позволи на свежия, студен въздух да влезе вътре. Щеше да бъде добре и ако можеше да смени мястото си, за да не пътува с гръб по посока на движението — нещо, което никога не беше й понасяло.

Но тя само каза.

— Няма.

Тонът й сложи край на всякакъв разговор. Знаеше, че представлява странна гледка. Дребна, тъмнокоса жена в прекалено големи за нея дрехи, които на всичкото отгоре бяха във възможно най-крещящите цветове, а и пътуваше съвсем сама в пощенския дилижанс. Това само по себе си вече бе забележително, защото обществените порядки изискваха всяка дама да бъде придружавана от компаньонка. А жена с доловим френски акцент вече беше опасно изключение. Беше направила всичко, което можа, за да премахне от говора си френските звуци, но все още се долавяше слаб акцент. Особено когато беше нервна или развълнувана. А по природа тя беше доста нервна жена, не можеше да скрие този факт.

Не знаеше каква преднина има пред Блекторн. Не се съмняваше, че той ще я преследва. Не беше мъж, който обича да го побеждават, и дори и играта на котка и мишка да му беше омръзнала, не беше вероятно да я остави да избяга. Друг по-разумен мъж щеше да види в тези обстоятелства възможния изход от една невъзможна ситуация. Но Никълъс не беше разумен мъж.

Следващата спирка беше Нюкасъл. Никога не беше ходила там, но знаеше, че градът е достатъчно голям и ще може да изчезне в него. Беше свикнала да изчезва в мръсотията и глъчката на огромните тълпи, а Нюкасъл имаше и предимството да бъде пристанищен град. Винаги можеше да потърси път навън от острова и да избяга далеч от отмъщението на Никълъс Блекторн. Англия вече не можеше да бъде дом за нея — факт, който тя прие с горчиво-сладко съжаление. Раят за нея беше твърде краткотраен.

Но Никълъс също щеше да бъде там, където тя не може да го достигне. Колкото по-дълго беше с него, толкова по-малко сигурна беше в своята способност да осъществи отмъщението, за което толкова отдавна жадуваше. Причината не беше в някаква слабост или чувство към мъжа. Той беше безскрупулно копеле, усмихнат, проклет негодник и чувствата й към него ни най-малко не се бяха променили. Омразата й все още беше много силна. Но беше загубила силата си. Прекалено много нощи беше прекарала в топлото си, чисто легло, беше й осигурено изобилие от храна и топлина, имаше дори приятелка, с която да разговаря. Тези удобства я принудиха да свикне отново с цивилизацията и накараха тялото и душата й да омекнат. И се оказа, че цивилизацията е причината тя да не може да извърши хладнокръвно убийство, без значение колко силно копнееше да раздаде правосъдие. По-добре да приеме поражението. Нейното собствено поражение, не неговото. Само след няколко часа дилижансът ще стигне до крайната си спирка и той вече никога няма да може да я намери. Затвори очи. Копнееше за милостивата забрава на съня. Стомахът й се бунтуваше, не можеше да понесе напрежението на последните няколко часа и друсането на каретата. Ако само можеше да пропътува останалите няколко часа потънала в безметежен сън…

— За къде сме се разбързали чак толкова? — попита един недоволен пътник. — Пътуваме прекалено бързо. Ей ти…

Той отвори прозореца и в дилижанса лъхна благословена струя студен въздух.

— Намали, човече! — извика пътникът на кочияша.

— Някакъв господин се опитва да ни настигне — обяви жената, която миришеше на гъша мас, и отвори прозореца от своята страна, за да види по-добре. — Кара така, че може да изпревари и дявола. При тази скорост ще ни изтика извън пътя и ще убие всички ни!

В дилижанса настана паника. Всички пътници запищяха и заговориха едновременно. Нищо обаче не можеше да се сравни с мълчаливата паника, стегнала сърцето на Жослин. Тя знаеше кой е този, който кара като луд и се приближава бързо до дилижанса. Обзе я краткотрайна лудост, запита се дали ако се хвърли от дилижанса, ще успее да се претрепе и все пак да измами Никълъс, да не му позволи да изпита триумфа на победата. Обаче беше притисната между четирима яки пътници и беше далеч от вратата. А и ако беше свършила с живота си преди десет години, сега Никълъс Блекторн нямаше да я преследва. Тя стисна здраво юмруци, друсането на каретата я подхвърляше назад-напред. Кочияшът нямаше намерение да позволи да го надминат. Състезанията бяха в кръвта на всички кочияши, а и съществуваше минималната вероятност той да изпревари Никълъс, който можеше и да се преобърне при този опит да ги настигне. Понякога се случваха чудеса. Но никога — на нея.

— Приближава се към нас — пак се обади дебеланата. След това се обърна и хвърли неодобрителен поглед на Жослин. — Ние всички можем да се досетим кого преследва той. Ще причините смъртта на всички ни, това искате, нали, млада госпожо, надменната ви физиономия няма да ви помогне.

— Не знам за какво говорите — протестът й беше категоричен. Опита се да направи гласа си безизразен.

Никаква полза.

— Тя е французойка! — изпищя дебелата гъска. — Може и шпионка да е! Спрете дилижанса, преди всички да бъдем убити!

Каретата на Никълъс беше специално конструирана за високи скорости и въпреки западналия си външен вид се движеше доста бързо. Той настигна тежкия, тромав дилижанс точно при един завой на пътя. Кочияшът на дилижанса не прецени правилно скоростта и ситуацията. С едно проклятие, отправено към Никълъс Блекторн, той се опита да спре колата. Тя обаче изскърца, излезе извън пътя и се преобърна.

Жослин успя да го види миг преди тяхната кола да се поднесе. Изглеждаше като олицетворение на дявола. Черната му коса се развяваше зад него, красивото му лице беше потъмняло от гняв и дързост, той пришпорваше конете, караше ги да препускат дори по-бързо, отколкото могат. Тази гледка за нея беше като подготовка за смъртта.

И тогава той се загуби от погледа й, а дилижансът се разби с ужасяващ трясък. Пътниците излетяха във въздуха. Жослин успя да си помисли, че изборът може би беше направен от нея, въпреки всичко, и че може би милостивият бог наистина съществува. Това й хрумна за миг, нямаше време да мисли повече. Светът беше тъмен, тежък и зловонен, запълнен от високи стенания и гневни крясъци. Жослин се бореше за глътка въздух, не можеше да се помръдне. С отчаяние разбра, че е затисната под дебелата, прилична на гъска, жена. Товарът беше вдигнат от нея и всичко беше придружено от гневни крясъци и високо изказвано възмущение.

Блекторн не обърна никакво внимание на виковете на пътниците. Не обърна внимание дори на бурното движение, с което тя искаше да се отдръпне от него. Просто я измъкна от преобърнатата кола. Ръцете му бяха груби, изражението му беше сурово, но издаваше и горчивина. Той я блъсна в собствената си карета, качи се след нея и затръшна вратата. Кръчмаря веднага потегли и само след броени мигове тя отново беше на път с тази разлика, че сега пътуваше по-бавно и по-спокойно. Успя да забележи бялата превръзка на главата на Кръчмаря, която покриваше част от подобното му на невестулка лице. Каза си, че е трябвало да го удари по-силно. Може би тогава щеше да успее да стигне до Нюкасъл.

Преобърнатият дилижанс бързо се скриваше от погледа им, а раздърпаните и окаляни пътници размахваха юмруци и крещяха. Естествено, бяха силно разгневени.

— Нима няма да им помогнеш? — едва чуто запита тя. — Някой може да е наранен.

— Имат късмет, че не са мъртви — изръмжа той, гласът му трепереше от яд.

Погледна я. Очите му бяха леденостудени.

— Ти също имаш късмет, че не си мъртва.

Тя спокойно срещна погледа му. Цялото тяло я болеше, още чувстваше миризмата на гъша мас и знаеше, че е изгубила единствения си шанс за бягство. Той нямаше да й предостави втора възможност.

— Може би съм имала късмет, а може би — не.

— Явно съм бил доста снизходителен с теб. Не си мисли, че ще направя пак същата грешка. Не ми харесва да ме вземат за глупак. А и съм много привързан към Кръчмаря, съжалявам за огромната рана на главата му. Изненадан съм обаче, че не си ме потърсила, за да ми отмъстиш, преди да тръгнеш.

— Потърсих те — каза тя, преди да е успяла да помисли дали няма да постъпи глупаво, като направи това признание.

Гневът му се изпари за секунди. Той се втренчи в нея.

— Трябва да съм спал много дълбоко. Или съм бил прекалено… разсеян.

Тя почувства как лицето й почервенява — нещо, което я изненада. Как можеше да се държи като девойка след всичко, което беше преживяла?

— Ти спеше — безизразно каза тя.

— Ако си се чувствала изоставена — отсъди той, — можело е да се присъединиш към нас.

Заяждането беше дребно, но се оказа последното камъче, което преобърна колата. Нещо в Жослин се прекърши. Тя се хвърли към него, като се опитваше да пази равновесие в подскачащата по неравния път карета. Искаше да го нарани, да го убие. В главата й съществуваше само тази мисъл.

В следващия момент тя се намери пак на своето място, този път — легнала по гръб. Неговото тяло я натискаше, ръцете му стягаха като железни скоби китките й, дългите му крака бяха притиснати до нейните. Беше останала без дъх, бореше се за глътка въздух. Той явно се забавляваше, гневът му се беше изпарил, тъмносините му очи сияеха. Беше проява на лудост от нейна страна да мисли, че тежестта на неговото тяло е далеч по-сладка от тази на дебеланата, миришеща на гъша мас.

— Възстановил си силите си — отбеляза тя. Гласът й беше глух и издаваше разочарованието й.

— Нима си била достатъчно глупава да мислиш, че можеш да ме победиш? — попита я той. — Последния път, когато ме нападна, аз бях прекарал два дена, като се забавлявах да повръщам вътрешностите си. А това отслабва организма на мъжа, поне временно.

— Исках да те убия.

— Не ставай досадна. Разбира се, че искаше, и двамата знаем това. Фактите обаче не се променят, а факт е, че не успя. Факт е още, че сега аз държа положението в ръцете си. Не можеш да ми избягаш, независимо колко упорито ще се опитваш.

— Стани от мен.

Гласът й беше гневен, леденостуден. Той остана върху нея, като обмисляше думите й. А след това се помръдна, но само за да притисне още по-силно бедрата и слабините си към нейните. И тя с ужас разбра, че той е възбуден. Нямаше съмнение, беше силно възбуден. Завладя я паника. Опита се да се бори, но беше безполезно, той беше много силен. Насили се да стои спокойно, като знаеше, че и това е безполезно.

— Сексът днес не ти ли беше достатъчен? — попита го предизвикателно. — Изглеждаше съвсем задоволен, когато те видях. Лежеше направо изтощен върху бялата гръд на момичето.

Той се притисна още по-силно до нея и тя потръпна в отговор. Тялото й отреагира, без тя да иска това. Не можеше да определи, не можеше да проумее реакцията си.

— Ще се изненадаш, когато разбереш колко ненаситен мога да бъда — каза той безмилостно.

И притисна устните си към нейните. И преди я бяха целували така. Не много често. Устата му се притисна към нейната болезнено, натискът на езика принуди устните й да се разтворят. Той грубо пъхна езика си в устата й, а тя се стараеше да не помръдне, лежеше пасивно и се опитваше да се затвори в себе си. Търсеше онова тъмно кътче, скрито дълбоко в гърдите й, онова черно, гневно сърчице, в което щеше да се скрие и да изчака, докато той свърши с нея. Познаваше добре това местенце — това кътче от съзнанието си, в което цареше кадифена топлота, абсолютна тъмнина и черно отчаяние. Нейният рай, нейната единствена защита. Можеше да се оттегли там.

Той хвана лицето й в дланите си, дантелените му маншети докоснаха бузите й, а устата му, твърда и гневна, търсеше нейната. Устните му горяха от желание и това желание запали ответна искра в утробата й. За миг, за кратък, безумен миг, тя затвори очи и се предаде на силата на неговата страст. Гърдите й горяха, заливаше я нежност, усещаше неговата силна гръд под меката батистена риза, ръцете й, притиснати под тялото му, искаха да се протегнат и да го докоснат, да го помилват, да го задържат. Не беше държала никого и прегръдките си от толкова дълго време.

После се свести. Осъзна каква глупост щеше да извърши и отново започна да се бори — риташе го, извиваше се под тежкото му тяло. Гневът й беше много силен, може би защото по-голямата част от него беше насочен към самата нея.

Той повдигна главата си и я погледна. Очите му проблясваха в тъмната карета, дишането му беше учестено и тежко.

— Стори ми се, че започва да ти харесва — каза той.

— Не се ласкай с подобни мисли — отговори му тя.

Устата й беше влажна от целувките му. Искаше да избърше влагата, да прогони вкуса му, но ръцете й все още бяха притиснати под него.

— Отвращаваш ме — тя отново започна да се бори и да се извива под него.

— Ако не престанеш да правиш тези движения — каза той уморено, — най-вероятно ще засиля отвращението ти.

Тя моментално застина. Искаше й се да пищи, но писъците едва ли щяха да й помогнат. Искаше да се бори, да го победи, но вече беше доказано, че не може да постигне това в пряка физическа борба. Искаше да го убие и щеше да го направи веднага щом й се удаде възможност. Даде клетва пред себе си, че няма да се поколебае.

Доплака й се. Беше минало дълго, дълго време от последния път, когато беше проляла истински сълзи, и беше започнала да си мисли, че никога повече няма да заплаче. Много пъти й се искаше да почувства облекчението на ронещите се сълзи, но не можеше. Отначало беше доволна, че се е отървала от тази женска слабост, защото в нейния живот нямаше място за съжаление, за сълзи, за оплаквания. Просто трябваше да носи кръста си. Но по-късно, когато нещата се пооправиха, й се случваше да копнее за облекчението, което плачът осигуряваше. Нищо обаче не беше в състояние да накара сълзите й да потекат. Нито живият спомен за ужаса, който беше преживяла, докато гледаше родителите си на ешафода, нито споменът за Шарл-Луи и за последния път, когато го беше видяла с лице, изпито от глада, с потъмнели и измъчени очи, с тяло, от което бяха останали само кожа и кости. Нито споменът за нощите, в които беше продавала тялото си, за да нахрани брат си. Нито споменът за първия и единствен човек, когото беше убила. Той се казваше Малвиве и беше най-долната отрепка на земята.

Но сега, докато лежеше тук под този мъж, който можеше да вземе душата й, ако пожелаеше, тя внезапно поиска да заплаче. Да изплаче сълзите за разбитото си детство, за сполетялата я загуба, за загубената девственост. Толкова силно го желаеше, че почти почувства парещата топлина на сълзи в очите си.

Изведнъж той се изтърколи и се отмести от нея. Изправи се и се оттегли в другия край на каретата. Зае се да изглажда жакета си и да оправя възела на шалчето си. Беше погълнат от тази работа. Движенията му, както обикновено, бяха лениви, като че ли нямаше какво да прави. Сега обаче беше истина, че няма нищо друго, което да изисква внимание от негова страна.

Жослин се добра до ъгъла, възможно най-далече от него. Чувстваше се като хванато в клетка животно, но той, изглежда, беше изгубил всякакъв интерес към нея. И тогава вдигна глава, погледна я и тя разбра, че й е разрешил да се оттегли само за момента.

— Пропуснах закуската си. Да не говорим, че не съм се и бръснал тази сутрин. А и можеше да прекарам още един час в удоволствие, ако ти не беше офейкала. Ти ме лиши от всички удобства, полагащи се на човека, Жослин. И сега ще трябва сама да ми ги осигуриш.

— Ще бъда повече от щастлива да те избръсна — каза тя със сладък глас, който обаче не го заблуди.

Той се усмихна криво.

— Сигурен съм, че това ще ти достави удоволствие. Но мисля, че ще е по-разумно да оставя това за Кръчмаря. Бих искал да запазя гърлото си непокътнато.

Той се облегна назад и протегна дългите си крака. Тя не можа да се сдържи и инстинктивно се отдръпна, като скри собствените си крака под огромните си широки поли. Естествено, той беше забелязал движението й и усмивката му стана по-широка.

— Сексът помежду ми може да се окаже ново преживяване и за двама ни, но твоят талант не е там, нали?

Този път тя успя да постигне контрол над чувствата си.

— Какво искаш от мен?

— Да ми приготвиш закуска. Ще спрем на следващата пощенска станция и ти ще ми приготвиш нещо, което да подобри настроението ми. Може би омлет с шунка и гъби. И без отрова за мишки.

— Но тя е необходима, за да му придаде вкус — искаше да му покаже, че не се е предала.

— Ти ще бъдеш официалният ми дегустатор. И повярвай ми, дори твоята силна омраза към мен не си заслужава да изпиташ мъките на отравянето. Знам го от опит.

И той докосна небръснатата си буза с дългите си пръсти, като я гледаше замислено. Наведе се към нея и я докосна по лицето, въпреки опитите й да избегне допира.

— Оставил съм ти белег — гласът му беше тих и замечтан. — Обещавам да се избръсна, преди да те целуна отново.

Тя отметна глава назад.

— Обещай да не ме целуваш повече и аз ще забравя за отровата.

— Обещавам — неочаквано се съгласи той и тя забрави да си поеме дъх.

Но не можеше така лесно да му повярва.

— Обещаваш? — запита изненадана.

— Разбира се — усмивката му беше престорено мила. — Проблемът е в това, че винаги нарушавам обещанията си.

Това я шокира и разстрои.

— Нямаш ли чест?

— Не. Мислех, че вече си разбрала. Мъж с чест не би изоставил петнайсетгодишно момиче в онази размирна страна, особено ако то е чаровно и влюбено в него. Мъж с чест няма да сложи рога някому, а после почти да го убие на дуел. Мъж с чест няма да отвлече главната готвачка на братовчедка си, само защото се е опитала да го убие. По-лесно е да си без чест, моя малка. Трябва да опиташ.

Думите му звучаха съвсем искрено и разумно.

— Отвращаваш ме.

— Пак ставаш досадна, красавице. Знам, че ме презираш, не е необходимо постоянно да ми го съобщаваш. Докато ми приготвяш вкусни омлети и ми вариш кафе, можеш да ме мразиш колкото си искаш.

— Кафе?

Не успя да прикрие нотките на надежда в гласа си. Никълъс беше проницателен човек и дори такова дребно обстоятелство не му убягваше.

— Кръчмаря винаги ми осигурява моите любими зърна кафе. На странноприемниците, в които отсядам, невинаги може да се разчита, а ден, прекаран без любимата напитка, не си струва да се живее — той й се усмихна мило. — Ако си много, много добра с мен, може и да ти разреша да изпиеш една чашка.

— Цената ми е значително по-висока от чашка кафе — остро му отвърна тя.

— О, не се знае. Струва ми се, че съм открил слабото ти място. Кафе, Жослин, и твоето обещание, че няма да бягаш отново.

Можеше да изтъргува тялото си за чашка кафе, но не и това, което беше останало от душата й.

— Не — каза тя категорично, но горчиво разочарована.

— Дай си ръцете тогава.

Той явно беше отегчен.

— Какво?

— Казах: дай си ръцете. Освен ако не искаш аз да дойда при теб и…

Тя му подаде ръцете си. Шалчето му беше меко, копринено, но много здраво. Той завърза китките й. Пръстите му бяха сръчни и студени. Ръцете й паднаха безпомощни в скута.

— Ще оставя краката ти свободни — каза той, като пак се облегна назад. — Сега вече Кръчмаря сигурно ще те застреля в гърба, ако се опиташ да избягаш. Тази сутрин е настроен зле срещу теб.

Тя не каза нищо. Кипеше от яд. Нямаше да използва обаче краката си, за да избяга. Щеше да ги използва, за да го ритне хубавичко.

— И ако ми се усмихнеш — продължи той безразлично, — може да ти разреша да пийнеш малко от моето кафе.

Жослин беше готова да простене. От дълбочината на гърлото й излезе глух звук.

— Достатъчно, моя красавице — измърмори Никълъс, кръстоса ръце на гърди и й се усмихна, а каретата тромаво се движеше на север.

Глава 10

Тя е най-странната, най-чудната жена на света, помисли си Никълъс едно денонощие по-късно. Каретата все така пътуваше на север. Нямаше значение какво правеше и какво можеше да направи с нея, нямаше значение какви трудности понася, тя не се оплакваше, нито го молеше за нещо, нито се пазареше с него. Пътуваха от сутринта на предния ден, когато я беше отървал от гнева на пътниците в прекатурения дилижанс. Когато беше видял огромната жена, която лежеше върху нея, се беше усъмнил, че е успяла да оцелее. Но тя се беше измъкнала — бясна, невредима. Упоритият й нрав и непоколебимата й решителност не бяха смачкани. Бяха спирали много пъти — за да сменят конете, да се нахранят — но той не развързваше ръцете й и не я оставяше сама дори за момент. Тя седеше сгушена в ъгъла, подхвърляна насам-натам от друсането на каретата, и не беше се оплакала нито веднъж, нито с дума, нито с поглед. Той знаеше колко й е неудобно от собствен опит. Всяка кост на тялото го болеше, а мускулите му се чувстваха така, като че ли бяха разтегляни последователно във всички посоки. Тя сигурно се чувстваше още по-зле, защото не можеше да се защити и с ръцете си, нямаше как да се предпази, когато биваха изхвърляни нагоре от попадането в някоя дълбока дупка по пътя.

Тя обаче не казваше нищо. Само понякога хвърляше небрежен поглед в неговата посока. През изминалата нощ беше спала на пресекулки, като се събуждаше всеки път, когато се блъснеше в стената, и почти беше припаднала в ръцете му на сутринта, докато той й помагаше да слезе от каретата. Но почти веднага беше успяла да се изправи. Само се олюляваше леко и той се възхити на силата на волята й. Възхищението не беше достатъчна причина, за да развърже шалчето и да освободи опасните й ръце, но беше достатъчно, за да нареди на Кръчмаря да спира по-често, отколкото първоначално беше планирал. А според него трябваше да спират, само ако е абсолютно наложително.

Още един път падна нощ. Напрежението около устните й и бледността на кожата й му подсказаха, че тя вероятно се опитва да свикне с мисълта, че ще прекара още една нощ на пътя. Тя не знаеше, че преди няколко часа са прекосили границата на Шотландия и че не бяха далеко от ловджийската му хижа. Наблизо имаше огън и легло. Краят на пътуването в тази люлееща се карета наближаваше.

Нямаше намерение да й казва. Да й каже, означаваше да й даде надежда, да й даде основание за борба, а всичко му беше омръзнало. Беше направил всичко възможно, за да я сплаши, обаче тя не изпитваше ни най-малък страх. Щом стигнат в хижата, той ще приключи с цялата работа, ще приключи веднъж и завинаги. Някаква малка, незначителна частица от него не искаше да прави това, ненавиждаше дори мисълта за това, не искаше да я види унизена и съсипана. Не знаеше защо е така. Причината не беше в такива нежни чувства като съжалението и милостта. Тези чувства той не притежаваше.

Всъщност той дори не можеше да си я представи смирена. Знаеше, че е глупаво от негова страна. Нямаше човек на земята, когото да не може да пречупи, ако реши. А да се справи с пламенната и решителна Жослин де Лорни, ще бъде детска игра, помисли си той.

Щеше да я има, разбира се. Тя сигурно щеше да се съпротивлява като дива котка — правеше го всеки път, когато я докоснеше. Но какво значение имаше. Беше видял онзи поглед в дълбочината на прекрасните й тъмнокафяви очи. Беше възбудена и изненадана, беше се сепнала. Знаеше, че може да я има. И знаеше, че накрая ще я накара да падне бездиханна в ръцете му.

Идеята му хареса, много му хареса. Не можеше да си спомни откога не е бил така заинтересуван от жена, от каквото и да било друго, дори и от раздаванията на картите. Неговата малка убийца Жослин предизвикваше нрава му, интереса му, тялото му, чувства и усещания, които дълго не можеше да забрави. Почти съжаляваше, че ще трябва да я превърне в жена, която няма значение и лесно ще бъде забравена.

Почти беше ключовата дума. От тринайсет години нейният образ го преследваше. Той постоянно мислеше за нея, за нейната съдба и за своята вина. И само с един несполучлив опит за убийство тя беше успяла да го освободи от вината му. Щом веднъж приключи с нея, ще освободи съзнанието си от образа й. За първи път от толкова много години. Чудеше се дали тя ще му липсва.

Бяха изминали двайсет и пет години от последното му идване в Шотландия. Тогава беше малко момче и все още имаше мечти за бъдещето. Оттогава в живота му не беше имало време за живот в провинцията. Но това безкрайно и неудобно пътуване му беше разкрило, че с нетърпение очаква момента, в който отново ще се озове в Шотландия, пък било то и в такъв непостоянен сезон като пролетта. Животът сред природата се отразява добре на всеки, кълнеше се вуйчо му Тисдейл при всеки удобен случай. Може би той ще се установи тук и ще прекара времето си в забавления с бушуващата се Жослин и няма да се върне в Лондон до есента. Местността около ловджийската хижа му харесваше, както и цялата област Лейк Дистрикт. Обичаше великолепието на цъфналите ябълки, вкуса на прясната сметана и дъхавия мед, зеленината на хълмовете и чистата синя вода на езерата. Щеше да ходи за риба. Не беше се отдавал на това удоволствие от последния път, когато беше тук, но още си спомняше радостната тръпка от хващането на една сьомга, която тежеше два килограма и половина. И колко вкусна беше тази сьомга, приготвена на огън на открито. Бяха само той и старият Бен, конярят, който му беше и телохранител, и весел другар чак докато треската го изпрати на оня свят.

— Можеш ли да приготвяш сьомга? Приготвяла ли си риба досега? — изведнъж я запита той.

Тя повдигна главата си, в тъмните й очи проблесна изненада.

— Разбира се. Мога да приготвям всичко.

Това не беше хвалба. Тя беше прекалено изтощена и нещастна, за да се хвали. Просто му съобщаваше достоверен факт.

— На сутринта ще хвана сьомга. Ако обещаеш да не слагаш отрова в нея. Ще бъде истинско престъпление да сложиш отрова в шотландска сьомга.

— Сутринта? — повтори тя уморено.

Тъй като започваше да се смрачава, каретата намали ход. През прозореца Никълъс наблюдаваше познатия пейзаж. Ловджийската хижа вече се виждаше и дори на слабата светлина той можеше да забележи, че тя не е устояла на разрушението на времето. Част от покрива беше хлътнала и той не се съмняваше, че някои горски обитатели са се приютили в изоставената стара постройка. Надяваше се те да стават за ядене. Кръчмаря беше много сръчен в поставянето на капани, а той беше ужасно гладен.

— В случай, че не си забелязала, красавице моя — гальовно измърмори той, — ние вече пристигнахме. Пътуването свърши.

Очакваше да види у нея признаци на радост и въодушевление. Но не видя нищо такова, само все по-голяма предпазливост. Вероятно имаше право да се тревожи, призна той пред себе си. Сигурно знаеше, че намеренията му спрямо нея не са благородни.

— И сега какво следва?

Гласът й беше равен и не издаваше никакви чувства. Той се зачуди какво ли се е случило с нея през всичките тези изминали години, които, както му беше казала, беше прекарала в манастир. Какво я беше научило да погребва чувствата си и реакциите си и да се изправя срещу света с празен, примирен поглед.

— Какво следва? — повтори той. — Ти ще приготвиш обяд за мен. Нещо разкошно, великолепно. Умирам от глад.

— А твоят готвач ще безделничи ли?

— Надникни през прозореца и хвърли един поглед напред, Жослин. Ще видиш, че моята ловджийска хижа няма дори приличен покрив, а какво остава за цяла свита от слуги. За да ядем довечера, ще трябва ти да приготвиш нещо. Мисля, че предпочитам дори твоята отрова пред кулинарните опити на Кръчмаря. Храната, приготвена от теб, поне няма такъв вкус, като че ли всеки момент ще те прати на оня свят, макар че понякога може да го направи почти веднага.

Тя погледна през прозореца към усамотената постройка. Кръчмаря тъкмо се мъчеше да накара уморените коне да направят последно усилие и да се изкачат нагоре по склона. Ако беше разочарована, не го показа. Както винаги, успя да скрие чувствата си.

— И от какво се предполага, че ще приготвя обяда? — остро подхвърли тя.

Той с облекчение разбра, че тя наистина ще му сготви нещо.

— Разполагаме с някои основни неща — захар, брашно, кафе и бренди. Кръчмаря може би ще успее да хване нещо. Разчитам на тебе да свършиш останалото. Вие, французойките, сте изключително находчиви.

— Нима? — отговори му тя с поглед, прикован в гърлото му.

Той не изчака Кръчмаря да му отвори вратата, изскочи навън от каретата с въздишка, която издаваше колко уморен и отегчен беше от пътуването. Въздухът беше влажен и студен. Можеше да види ледената влага на дъха си и чак сега разбра, че беше подложен на ужасен студ през последните няколко часа. А дори не беше забелязал.

Обърна се към Жослин. Беше се спряла на вратата на каретата, държеше пред себе си все още завързаните си ръце и гледаше някъде зад него, може би към порутената хижа.

— Точно такова си представях твоето жилище — остро му каза тя.

Той изпита надеждата, че тя може би ще се препъне, докато слиза от каретата, но тя слезе благополучно. Знаеше, че я държи в ръцете си и може да направи с нея каквото пожелае. Нямаше кой да го спре, освен самия той. Но той искаше да изчака. Да вкуси от сладостта на предстоящото.

Хижата беше принадлежала на баща му и беше последното останало му имущество от вече разпиляното наследство. Никой от семейство Блекторн не беше обичал особено живота в Шотландия. Никълъс беше единственото изключение и сега, докато гледаше в какво състояние се намира любимата му хижа, той изпита истинско съжаление и неподправена тъга. Но прогони тези чувства почти веднага. Кръчмаря щеше да я направи обитаема, Кръчмаря можеше да направи обитаема всяка отвратителна дупка.

Вътрешността на хижата беше дори по-лоша от външния й вид. Никълъс се изненада, защото не беше подготвен за това. Главната стая беше без покрив и беше пълна с боклуци. Той забеляза, че за бързото й западане отчасти е виновен огънят. Задната част беше в по-добро състояние. Две от стаите бяха недокоснати от огъня, въпреки че не се знаеше в какво състояние са намиращите се в тях камини. Едната от стаите се използваше за склад, другата беше спалня. Кръчмаря и Жослин стояха от двете му страни и оглеждаха безпорядъка.

— Изглежда, ще имаме много работа — небрежно подхвърли Никълъс. — Първо ще трябва да свършим най-необходимото. Кръчмарю, намери нещо за ядене. Заек, пъдпъдък, каквото и да е, стига да напълни празните ни стомаси. На съседното възвишение има ферма. Може би ще успееш да намериш яйца, мляко и дори масло. Няма нужда да казвам какво може да направи Жослин с подобни чудесии.

— Отивам — кимна в знак на съгласие Кръчмаря. — Веднага щом разтоваря багажа от каретата. В тази стая ли да ви сложа нещата?

— Тази изглежда най-добрата — каза Никълъс, като се огледа наоколо. Забеляза изкривената рамка на леглото, пълната с боклуци камина.

— А коя ще бъде стаята на Мамзел?

Никълъс невъзмутимо се усмихна.

— Тази същата.

Ако отговорът му обезпокои Жослин, тя с нищо не го показа.

— Ако ми развържеш ръцете — безизразно каза тя, — ще отида да видя какво е останало от кухнята.

— Кухнята се намираше в западната част на къщата, а там покривът е хлътнал. Ще трябва да се задоволиш с тази камина. Ако предположим, че не е запушена от птичи гнезда или нещо друго.

— Прекрасно — отговори му тя и му подаде ръцете си с безкрайно търпение.

Кръчмаря вече беше излязъл от стаята и двамата бяха сами в полумрака.

— Ще ми кажеш ли, защо си мисля, че е опасно да те развържа? — зачуди се той, без да направи движение, за да освободи ръцете й.

— Няма да мога да ти служа с вързани ръце.

В гласа й се прокрадна напрежение.

— Но също така няма да можеш да ме намушкаш в гърба — отбеляза той.

Тя беше готова да изръмжи, но задуши звука още в гърлото си.

— Много добре — каза тя и отпусна ръцете си.

Той ги хвана в своите, щастлив, че е намерил извинение, за да я докосне, щастлив, че е намерил извинение да усети нервното й потрепване от допира с него. Той знаеше, че то е причинено просто от страх или омраза.

— Предполагам, че ще бъде загуба на време да искам от тебе честната ти дума?

— Зависи какво ще ме накараш да обещая.

— Че няма да ме убиеш довечера. Дребна молба, наистина. Дори кръвожадно същество като теб, би трябвало да има нужда от храна и сън.

— Нима ще мога да се радвам на спокоен сън? — запита го тя, като хвърли издайнически поглед към единственото легло.

— Разбира се — каза той, без да се поколебае.

Да, тя щеше да спи, така да бъде. Той щеше да я умори до смърт, така че да спи няколко дена подред. Тя, разбира се, не му повярва, но кимна.

— Добре тогава. Давам ти честната си дума.

Той все още държеше завързаните й китки. Дланите й бяха леденостудени. Не направи опит да помръдне, да се освободи от хватката му.

— А защо ли пък да ти вярвам? — попита той, за да спечели време. Не искаше да я пусне.

— Защото, за разлика от теб, аз имам чувство за чест. Щом дам честна дума, не я нарушавам.

Той й повярва. Повечето жени, които познаваше, едва ли ценяха неща като чест, честна дума или честност, но той вече знаеше, че Жослин е съвсем различна от смелите вдовици и леките жени, с които той обикновено прекарваше времето си. Дори на петнайсет години, тя беше необикновена. Още тогава обещаваше да се превърне в удивителна жена.

Той развърза омачканото шалче и го пъхна в джоба си.

— Хайде виж какво ще намериш за ядене, а аз ще запаля огъня.

Изражението й показваше искрена изненада. Тя се отдалечи от него и той се възхити на непресторената грациозност, с която се движеше, въпреки че движенията й бяха спъвани от прекалено дългите дрехи на братовчедка му Елън. Може би щеше да върви много по-грациозно без тях, помисли си той замечтано и тази мисъл му се стори много сладка. Имаше намерение да се увери дали е така. Прекалено дълго беше отлагал това особено удоволствие, а момичето от последната странноприемница не беше задоволило апетитите му. Дори ги беше увеличило.

Междувременно той трябваше да съсредоточи усилията си върху огъня. Трябваше да осигури топлина в стаята. Ако щеше да освобождава Жослин де Лорни от нейните дрехи, а точно това имаше намерение да направи, трябваше да бъде топло. Искаше да има топлина, на която тя да се радва.

Топлината на огъня беше успяла да достигне до средата на огромната стая, но не и по-нататък. Жослин се изненада, че развратен пройдоха като Никълъс Блекторн може да свърши нещо абсолютно практично и полезно като запалването на огън, но той наистина се беше справил блестящо, като дори беше отстранил старите птичи гнезда, които запушваха комина и станаха причина големи кълба дим да изпълнят стаята. Той беше преместил и леглото към средата на стаята, като с това развали спокойствието на няколкото полски мишки, които бяха намерили убежище в дюшека. Нямаше чаршафи, но той донесе от каретата някои от по-широките й поли и застла с тях дюшека. Тя забеляза, че той използва всички поли, а беше успял да застели само едната половина на леглото. И се зачуди кой на кое място ще спи. Той сигурно нямаше намерение да накара и тримата да се търкулнат върху нестабилното легло. Въпреки че така може би щеше да им бъде най-топло, а и щяха да са в най-голяма безопасност. А може би не, помисли си тя малко по-късно, като си спомни какви неща й бяха разказвали някои от по-старите и опитни жени, които беше срещнала в Париж.

Тя имаше нужда от цялото си самообладание, за да не се втурне навън от стаята, в която я бяха оставили съвсем сама в компанията на най-отчайващите хранителни продукти. Но беше дала честна дума и дори той да не очакваше честност от нейна страна, тя я изискваше от себе си. Искаше да му покаже, че може да спази дадената честна дума, особено след като знаеше, че той не притежава тази черта на характера.

Блекторн беше успял да измъкне отнякъде дори метла, с която започна да мете, като вдигаше цели облаци прах, които падаха върху храната, която тя се опитваше да приготви. Съвсем по съпружески, тя издърпа метлата от ръцете му и го изпрати да седне до огъня. Това действие я накара да почувства остро отчаяние. Колко лесно беше да се предаде, да прекарва времето приятно, да забрави твърдото си решение, да забрави за неговите престъпления и неговата подлост.

Кръчмаря също се оказа по-находчив, отколкото тя смяташе. Върна се с масло, яйца, гъста сметана и парче престояло сирене. Докато двамата мъже се занимаваха с нещо в съседната стая, тя успя да направи чудеса: вкусен яйчен крем, подправен с няколко спаружени ябълки, които бяха паднали през есента, голямо количество приготвен по селски омлет с картофи и последното парче бекон и кафе, прекрасно кафе. Що се отнасяше до нея, тя можеше да пие кафе с всякакъв вид ядене. То беше едно от малкото истински удоволствия, които й бяха останали, и тя се наслаждаваше на аромата му, докато то се вареше на огъня.

Масата имаше само три крака, които можеха да вършат работа, и тя я подпря до стената. Сипа в чиниите по равно, напълни чашите с кафе, седна и зачака. Не очакваше похвала, не я и получи. Никълъс се тръшна на стола, който беше толкова разнебитен, че подобно действие от негова страна не беше разумно, пресегна се и взе нейната чиния, като й даде своята.

— Предполагам, че нямаш нищо против? — запита я с фалшива любезност.

— Ни най-малко — измърмори тя.

Кръчмаря внимателно наблюдаваше действията им с подвижните си очи.

— Може би е по-добре да вземеш моята — каза той, като се пресегна и размени своята чиния с тази на господаря си. — Тя е хитра, тази Мамзел.

— Ако искате, ще опитам обяда на всички — предложи Жослин престорено мило. — Умирам от глад, а храната изстива, докато вие спорите. Изберете си чинии и ме оставете да изям от тях по парче.

Никълъс се облегна назад. Облегалката на стола беше здрава.

— И това ако не е предизвикателство! Никога преди не съм чувал по-смели думи. Не можем да оставим момичето да си мисли, че сме страхливци, Кръчмарю. Шансът да оцелеем, е доста висок — едно към три. Освен ако не е решила да сложи край и на трима ни едновременно като в някоя проклета Шекспирова пиеса.

— Повярвайте ми, вече не искам да умра, само за да ви доставя удоволствие.

Той и Кръчмаря се бяха забавили в другата стая, защото търсеха бутилката с бренди, и сега Никълъс я извади и сипа доста в кафето на Жослин.

— Няма да има мъченици, нали? Поне се надявам да е така. Мъченичеството е нещо безкрайно досадно.

— Предполагам, че го знаеш от опит — каза тя.

— О, не, само от наблюдения. Светците са много отегчителни. Много повече харесвам грешниците.

— Мога да си представя.

Омлетът беше превъзходен, въпреки че тя оплакваше липсата на каквито и да било подправки. Беше чудесен, въпреки това. И може би така беше по-добре. Блекторн можеше да реши, че мащерката е някаква неизвестна разновидност на арсеника и да запрати вкусния омлет в огъня. Веднага щом се реши да рискува, той започна да се храни с апетит. Тя не беше го виждала да яде така лакомо досега. Странни огънчета светеха в очите му и я караха да се чувства неудобно. Като че ли чакаше удобен момент още откакто я отвлече от Ейнсли Хол и като че ли смяташе, че този момент е вече настъпил. Тя не знаеше как да приеме това — със страх или с облекчение. Следващите му думи й показаха, че е права.

— Искам да отидеш до града, Кръчмарю — небрежно подхвърли той, като отново се облегна назад, с чашата бренди в ръка. Беше си изпил кафето, а след него и чашка ликьор и сега беше спокоен, отпуснат и… много опасен. — На не повече от пет мили оттук минахме покрай една странноприемница. Можеш да си поръчаш стая в нея. И попитай дали има някакви новини от Лондон. Предполагам, че Джейсън Харгроув бързо се възстановява. Ако беше умрял, щяхме да чуем досега. И се опитай да намериш работници, които да поправят покрива. И виж дали има млади дами, които на ръст да са колкото Мамзел и да имат нейните размери. Тя сигурно се чувства неудобно в тези гигантски дрехи.

— Елън не е гигантка — възмутено го сряза тя. Атаката в тази незащитена част го свари неподготвен и нанесе поражения на защитата му.

— А-а… ето че има някой, който те интересува. Мислех, че не си способна на никакви чувства. Само не си мисли, че Елън може да направи нещо, което би ти помогнало. Не може да те спаси. Тя може и да държи на теб толкова, колкото и ти на нея, но едва ли ще успее да ни последва по пътя ни през цялата страна. Няма да я видиш повече, любима. Свикни с тази мисъл.

— Свикнах с тази мисъл още преди три дена, когато ме отвлече от Ейнсли Хол.

— Това беше преди четири дена, скъпа. Радвам се да науча, че времето е минало неусетно за теб. Знам, че бях неизразимо груб, като се има предвид, че ти искаше само да ме убиеш. Изглежда, съм склонен да губя контрол над себе си, дори при такива незначителни неудобства — това е главния ми недостатък.

Той отпи още една глътка. Кръчмаря беше станал и се беше отправил към вратата.

— Кога да се върна? — попита той и Жослин за първи път забеляза, че той не се обръща към господаря си нито по титла, нито по име.

Никълъс дори не го погледна. Цялото му внимание и милата усмивка бяха само за Жослин.

— Късно утре. Не бързай.

Това решава проблема с настаняването за през нощта, помисли си тя, без да се помръдне, без да позволи на изражението й да я издаде. Бавно се изправи и разчисти масата. По нищо не личеше, че мисли усилено. Нямаше нужда да изпада в паника. Беше преживяла и по-лоши неща от това да я наблюдава един небрежно отпуснат до масата мъж. Беше оцеляла, силна и решителна. А сега беше по-силна и по-решена от всякога. Щеше да надживее Никълъс Блекторн.

Седмиците, които последваха тяхното — нейното и на Шарл-Луи — пристигане в Париж, представляваха един неясен, но ужасяващ отрязък от време. През деня те се криеха, защото дори грубите дрехи и мръсотията не можеха да скрият аристократичния им произход. Нощите прекарваха в търсене на храна и в борба със съществата, които излизаха в тъмното. Същества, които се интересуваха повече от красивия й и невинен брат, отколкото от нея. Тя прекрасно си спомняше деня, в който това се случи. Двайсет и трети по новия френски календар. Не бяха яли от два дена, Шарл-Луи непрекъснато плачеше, рекичките от сълзи измиваха мръсотията от лицето му. Беше го оставила в уличката зад кръчмата — място, което беше достатъчно безопасно — и беше отишла да търси някакви остатъци храна. Беше открила много повече, отколкото беше очаквала.

Жан-Лу Малвиве. Още го виждаше — отвратителното му лице с дълъг, грозен нос, тънки устни и тъмни, пожълтели зъби. През онази нощ, той все още беше млад, разбра тя чак след това, въпреки че тогава изглеждаше доста възрастен за седемнайсетгодишното момиче, каквото беше самата тя. Беше може би малко над трийсетте, но лицето му не издаваше определена възраст. То беше зло, излъчваше злото в душата му и нищо друго, въпреки че и това тя разбра по-късно.

Беше я намерил коленичила до един мъж, който току-що беше излязъл от кръчмата. Мъжът беше толкова пиян, че беше успял да направи само няколко крачки, след което се строполи на земята. Беше умрял или припаднал, какво я интересуваше. Тя го беше наблюдавала, скрита в тъмнината, и беше коленичила до него, за да освободи огромното му тяло от портфейла, когато една груба ръка я хвана за рамото и я изправи. Когато светлината падна върху лицето й, той изруга.

— Има и по-добри начини да си изкарваш прехраната, красавице — каза той и отмахна косата от лицето й с мръсните си ръце. Тя също беше мръсна, седмици наред беше живяла на улицата, но въпреки това се отврати от него.

— Как се казваш, а? Не може да си в града отдавна, иначе щях да те познавам. Мога да те заведа на едно място, където ще имаш хубави дрехи, баня и добра храна. Много, много храна.

Тя го загледа, нямо, предизвикателно. Беше още невинна, въпреки че бяха в Париж от седмици, и не разбираше за какво говори той. Знаеше обаче, че ако му проговори, той ще познае към коя класа принадлежи тя. А прекалено много пъти беше ставала неволен свидетел на грубо насилие над хора, които бяха от благороднически произход. Опита се да се отскубне и да избяга, но напразно. Искаше да извика за помощ, но знаеше с обезкуражаваща сигурност, че ще извика на помощ дявола. Нямаше друг избор, освен да се препъва след него, докато той я влачеше по улиците. Слабите й опити да се освободи не можеха да му попречат да изпълни намерението си.

— Мадам Клод ще ти хареса. Всичко, което ще трябва да правиш, е да бъдеш покорна и послушна, и ще можеш да живееш по-добре от много други, подобни на теб. Радвай се, че си имала късмет да се родиш с красиво лице. Там ще ти хареса повече, отколкото на улицата, моето момиче.

В къщата беше прекалено топло. Тя беше пълна с момичета с млади лица и очи на старици, с чисти ръце и опетнени тела. Ако се опиташе да се бори, те щяха да я наранят, ако откажеше да се подчинява, щяха да я накарат със сила. Мадам Клод я беше огледала. На мрачното й лице се беше изписало задоволство и тя даде на Малвиве цяла шепа монети. Задоволството й нарасна, когато жената, която приличаше повече на звяр и която беше окъпала и облякла Жослин и беше прегледала влагалището й, съобщи, че това е последната останала девица в Париж.

— Тя ще ни донесе цяло състояние — беше извикала радостно мадам Клод. — Толкова се радвам, че може да дам на Малвиве допълнително пари заради съкровището, което ми е довел.

Тогава за първи път чу неговото име, името на мъжа, който я беше продал в публичен дом за шепа монети. Трябваше да мине много време, безкрайно много време, но най-накрая тя го беше убила заради това, което й бе сторил. Точно така щеше да убие и Никълъс Блекторн.

Преди да замине, Кръчмаря й беше донесъл вода. Въпреки че нямаше никакво желание да служи на Блекторн като главна готвачка, че и като прислужничка в кухнята, тя изми чиниите. По този начин поне отложи часа на разплатата. Чувстваше погледа на неговите тъмни, бездънни очи. Той беше далече, чак до огъня, но Жослин, за първи път от много, много години, изпита страх и беше обхваната от малодушие. Тя изтърка масата. Умееше да прави това добре и скоро трикраката маса заблестя, по нея нямаше нито едно петно. Никълъс просто си седеше на мястото с протегнати напред дълги крака, с отдавна развързано шалче, и я гледаше как шета нагоре-надолу из стаята.

— Готова ли си вече, мила моя? — мързеливо отрони думите той, докато тя се чудеше дали може да спечели още малко време, като измие и пода. — Или се чудиш как да отложиш неизбежното?

Жослин застина на място и го загледа. Нямаше да се бори с него, той вече й беше показал, че това няма да й донесе нищо добро. Наблизо нямаше нож. Кръчмаря се беше погрижил за това. И нямаше какво да направи. Не можеше да го бутне в огъня, защото беше по-силен. Нищо не можеше да направи. Беше наистина неизбежно.

— Едва ли ще помогна за собственото си изнасилване — категорично му отвърна тя. — Ако ме искаш, ще трябва да ме принудиш.

Той й се усмихна. Беше наистина забележително красив, особено на светлината на огъня. Тя се запита, някак смразяващо безразлична, как ще успее да му устои. И разбра, с внезапно породил се ужас, че не е сигурна дали ще успее.

— Много съм добър в принуждаването. Винаги карам хората да правят това, което искам — каза той нежно и стана от мястото си.

Неравномерната светлина хвърляше огромни сенки зад него и го караше да изглежда още по-висок и по-опасен. Не, това не беше илюзия, помисли си Жослин. Той представляваше най-голямата опасност, с която тя някога се беше сблъсквала. Не знаеше по какви причини, но не искаше да размишлява върху този факт.

Той бавно прекоси стаята, грациозен, смъртоносно опасен. Тя остана неподвижна. Чакаше го и си казваше, че трябва да стои неподвижно, когато я докосне, казваше си, че трябва да затвори очи и да се затвори в себе си, казваше си още, че всичко ще свърши много бързо. И не на последно място, казваше си, че съпротивляването само ще влоши нещата за нея.

Но когато той протегна ръка и докосна рамото й, тя не издържа и му зашлеви шамар. Удари го по изящното, красиво лице толкова силно, колкото можа. С всички сили.

Глава 11

Главата на Никълъс политна назад от силата на нейния удар, но пръстите му нито стегнаха хватката си, нито я отпуснаха. Той все така държеше рамото й.

— Много глупаво от твоя страна, Жослин — промърмори лениво и безгрижно. Този път тонът му не прикриваше гняв. Той дори не беше разгневен. — Не знаеш ли какво говорят за мен?

— Свали си ръцете от мен — тя се опита да се отскубне, но този път те я стиснаха силно, болезнено.

— Казват, че съм полулуд. Лош човек, през целия си живот съм бил лош, човек без чувство за благоприличие и чест. Казват, че който ме удари, поставя живота си в смъртна опасност. Повечето хора гледат да стоят надалече от мен и горещия ми темперамент.

Гласът му беше присмехулен, също като усмивката му.

— А ти такъв ли си?

— Дали съм какъв?

— Полулуд.

Той дълго и замислено я гледа. Нямаше никакво изражение в тъмните му непроницаеми очи.

— Сигурно съм такъв, щом все още те желая.

И той я притисна към себе си, приближи устните си до нейните и я целуна. Устните му бяха твърди.

Тя се бореше, но напразно. Той беше огромен, много силен, ръцете му я държаха здраво и плътно до възбуденото му тяло, а устните му похищаваха нейните. Езикът му се вмъкна в устата й дълбоко, все по-дълбоко. Тя се опита да го отблъсне, само че ръцете й бяха притиснати между двамата. Опита се да извърти глава и да избегне целувката му, но докато с едната си ръка я държеше здраво, за да не мърда, с другата той хвана брадичката й, за да не може да се изплъзне от ненаситната му уста. Той имаше вкуса на брендито, което беше изпил, имаше вкуса и на кафето, което тя му беше приготвила. Имаше вкус на гняв, на решимост и на секс. А тя искаше единствено той да има вкус на отрова.

Престана да се бори — само за кратко, за да го заблуди. А след това го ритна с коляно, силно, между краката. Но той беше по-бърз от нея. Отмести се точно навреме, като я завъртя заедно със себе си, и двамата паднаха на леглото. През цялото време не беше отлепил устата си от нейната. Искаше й се да пищи. Но… и това щеше да е безполезно. Нямаше кой да я чуе. И преди я бяха изнасилвали и беше оцелявала, и сега щеше да оцелее. Тя затвори очи, изтри от съзнанието си неговия вид, отдръпна се, сгуши се в онова малко, тъмно местенце вътре в себе си, далече от него, далече от всички и всичко.

Дори не беше усетила кога е отделил устата си от нейната. Тя лежеше неподвижна и чакаше момента, в който той ще разкъса дрехите й. А може би щеше да се задоволи с по-малко, щеше само да отметне полите й над главата, а после, когато свършеше, щеше да ги издърпа обратно. За нея това нямаше значение. Тя нищо не чувстваше.

Ръцете му се плъзнаха по бузите й, пръстите му се заровиха в дългата й разрошена коса и тя почувства ласката на дантелата върху наранената си уста. Тя чакаше, чакаше насилието, което щеше да й помогне да изпадне в забрава, да изключи съзнанието си, но насилието не идваше. Нищо, нищо, освен тишина, нарушавана само от прашенето на огъня и острия, постепенно утихващ шум на неговото дишане.

Най-после, неохотно, когато тишината стана толкова дълбока и всеобхватна, че изпълни цялата стая, тя отвори очи. Той я гледаше със странно изражение на лицето.

— Ти се върна.

Тя събра всичките си сили и се приготви да посрещне новото нападение. Но той не се помръдна. Все още държеше лицето й в дланите си, а погледът му беше замислен.

— Върнала съм се? — като ехо се обади тя.

Гласът й беше само дрезгав шепот. Звучеше така, като че ли беше крещяла часове наред. А може би беше?

— Да, ти се върна от своя собствен, малък свят.

Палците му докоснаха, а после погалиха меките й устни.

Много отдавна една от по-старите жени в странноприемницата, в която тя работеше като готвачка, се беше опитала да й обясни радостите на съпружеския секс. Удоволствието не идва от самия акт, не в това е главното удоволствие, й беше казала старата жена. Актът бил нещо мръсно и повечето хора преувеличавали стойността му, поне тя мислела така. Това, което имало значение, били прегръдките и милувките преди и след него. Сексът бил нещо, което жените трябвало да вършат, и те го правели, но с известен компромис от тяхна страна. Жослин се беше присмяла на думите й. Никаква нежност, нито преди, нито след него, не би могла да направи акта поносим. А пък една по-млада жена, която имаше шест дечица, се беше противопоставила на старата Маг, като беше казала, че с подходящия мъж сексът не е цената, която трябва да се плаща, а точно обратното — той е наградата. Сега тя си спомни тези думи, но те й прозвучаха като абсурдни. Да, но все пак, докато лежеше така под Никълъс Блекторн и неговите ръце бяха вплетени в косата й, тя започна да разбира колко е сладък и приятен нежният допир. И започна да разбира онези жени, които бяха готови да платят цената за нежността.

Беше й необходима цялата сила на волята й, за да устои на изкушението и съблазънта на неговите топли ръце, които я галеха по лицето. Обаче все пак успя.

— Ако имаш намерение да го правиш — каза тя с твърд, леденостуден глас, — по-добре свършвай по-бързо. Бих искала и да поспя.

Може би си мислеше, че ще успее да го предизвика или че ще го накара да побърза, но не, опитът й се провали. Подигравателна усмивка изкриви устните му.

— Знаеш ли, моя малка любима, дяволски трудно е да изнасилиш жена, която не се бори. И също толкова трудно е да правиш любов с жена, която просто си лежи като изпаднала в транс.

— Моите извинения — сряза го тя.

— Предполагам, че няма смисъл да те моля да вложиш малко повече ентусиазъм в нашето начинание. Не? Ами тогава може би е по-добре да не хабим силите си и двамата да се постараем да се наспим добре.

За нейно безкрайно изумление, той я пусна и легна на сламеника до нея. Още в момента, в който той се отмести, Жослин се опита да скочи от леглото, но ръката му се стрелна и хвана китката й. Той я дръпна, тя падна по гръб върху него, а полите й покриха дългите му крака.

— Това не означава, че ще те пусна да си вървиш — той се повдигна на лакът. — И аз като теб имам нужда от сън, но и аз като теб съм загрижен за собствената си безопасност. Единственият начин да затворя очи е, след като първо се погрижа за теб. Надявах се, че ще успея да те прелъстя и да те превърна в послушно пуделче, но след като това не си заслужава усилията, ще трябва да използваме принуда.

— Принуда? — сепна се тя.

Дори на слабата светлина, той видя, че очите й се разшириха.

— Принуда.

Той стана от леглото.

Тя пак се опита да избяга, но той само я хвана през кръста и я хвърли обратно на леглото. В действията му нямаше никаква нежност.

— Ако бях на твое място, щях да престана с това държание — спокойно я предупреди той. — Следващия път, когато ми се наложи да те хвърля върху леглото, може и да не взема предвид твоята пасивност. Така че, стой мирно, защото не можеш непрекъснато да разчиташ на чудеса.

— Милост!

В гласа й не се долавяше нищо друго, освен сарказъм.

— Никога не се предаваш, нали? — той седна до нея и взе ръцете й в своите.

Вече беше започнал да работи извънредно сръчно с шалчето си. Ръцете му бяха пъргави както обикновено и само нервното им потрепване издаваше напрежението му. Този път той завърза ръцете й отзад.

— Това е едно от нещата в теб, на които се възхищавам, Жослин.

Той се наведе, повдигна полите й, като изложи на показ краката й, и тя подскочи.

— Ти обеща… — поде тя, докато се опитваше да се отскубне.

— Нищо не съм обещавал! — гласът му звучеше съвсем безразлично. — Ще те имам, където и когато аз пожелая. И по какъвто начин пожелая. А засега само ще завържа глезените ти. Не искам да се тревожа, че ще ходиш наоколо и ще търсиш оръжие, докато аз се опитвам да се наспя.

Действията му бяха толкова добри и успокоителни, колкото и думите му. Той завърза глезените й и пусна полите й обратно. Погледна я, а после въздъхна.

— Имам чувството, любима, че тази нощ ще бъде много дълга.

Той протегна ръка към нея и тя се опита да се отдръпне. Леглото обаче беше хлътнало и тя просто се търкулна обратно, като плътно се допря до тялото му. Той я загледа. В очите му светеха сатанински пламъчета и весели искрици.

— Остава въпросът, мила моя, какво ще правим с тази твоя уста.

Тя го погледна смело.

— Освен да я запушиш, няма какво друго да направиш.

— Ето, тук грешиш.

Той плъзна тялото си до нейното, хвана лицето й с дългите си пръсти и много, много нежно докосна устните й със своите.

— Недей! — тя се опита да отдалечи главата си от неговата.

— Дължиш ми поне това — тонът му показваше, че думите му не са молба. — След като през цялата вечер се държах като добро момче.

И той отново я целуна, също толкова нежно. Устните му се притиснаха към нейните за една дълга, бездиханна минута.

Не можеше да се бори с него. Не и със завързани крайници, не и докато ръцете му държаха лицето й така нежно, не и докато устните му бяха толкова невероятно меки и нежни, че в сърцето й напираха ридания. Той раздели устните й с езика си, но този път не беше груб, милваше я, съблазняваше я, опитваше вкуса на устните й, на сладката вътрешност на устата й, опитваше сладостта на езика й, докато, в същото време, я покриваше със своето дълго мускулесто тяло.

Тя затвори очи. Чудеше се дали ще може да избяга от тази атака, най-завладяващата, най-разрушителната от всички. Даже през дрехите им тя можеше да го усети. Знаеше, че е възбуден до краен предел, въпреки че беше взел решение да не я изнасилва. Сигурно си мислеше, че може да я съблазни. Тя трябваше да му покаже, че това е предварително загубена битка.

Той обаче не искаше нищо от нея. Беше доволен да я държи в ръцете си и да я целува. Целуваше я бавно, устните му блуждаеха по нейните и докосваха нежно всеки милиметър от тях, след това нежно изучиха лицето й, притиснаха се към треперещите й клепачи, а после се спуснаха надолу към изключително чувствителната мека част на ухото й. Нещо я изгаряше отвътре и тя си казваше, че то трябва да е отвращение. Затвори очи, опита се да го изгони от съзнанието си, опита се да успокои учестеното биене на сърцето си, да възстанови равномерното туптене на пулса си, но когато устните му най-после отново докоснаха нейните, като започнаха целувката от единия край, след което загризаха долната й устна, а после изцяло покриха нейните, тя не можа да устои. Помръдна устни, искаше да хване неговите, да ги задържи, да го целуне. Той тихо измърка от удоволствие и този звук породи ответен в нейното сърце, което заби още по-учестено. Но изведнъж тя осъзна какво щеше да направи…

Нададе вик на отчаяние и болка и се опита да го отблъсне. Но въпреки че устните му бяха безкрайно нежни, ръцете му бяха неумолими, държаха я здраво, а очите му я гледаха безмилостно.

— Какво има, Жослин? — промърмори той. — Страхуваш се, че може и да ти хареса?

На устните му имаше петно кръв. Кървяха сигурно нейните, наранени от предишната му груба целувка. Тя се втренчи в него, беше изненадана, беше шокирана, но разбра, че иска да го целуне точно там, където е кръвта. Искаше да целуне тънките му, присмехулни устни. Искаше да го целува, отново и отново, и отново. Това беше като наркотик и също като него побеждаваше здравия разум, премахваше чувството за самосъхранение, чувството за чест, желанието за отмъщение, спомените за миналото и мечтите за бъдещето. Нищо друго нямаше значение, освен сладката влажност на неговите устни.

— Ако ме целунеш още веднъж, ще те убия — ожесточено произнесе тя.

Той поклати глава.

— Кажи ми нещо ново, ангел мой. Това вече го знам. Знам, че ще ме изтриеш от лицето на земята при първа възможност. Но, междувременно, мога и да се позабавлявам.

— Като изнасилиш една завързана жена?

— Не, любов моя. Като съблазня една жена, която не е съвсем сигурна дали ме мрази повече от всички други на света, или пък все още е разкъсвана от младежката страст, която никога не е успяла да надрасне и победи.

И тогава, въпреки че думите му докоснаха отдавна забравени струни в душата й, той я пусна с една последна целувка — кратка, груба целувка по наранените й устни — а след това се отпусна до нея.

Тя чувстваше тялото му, прилепено плътно до нейното. Чувстваше топлината и твърдостта на това тяло. Още веднъж се опита да се изтегли към края на леглото. Още веднъж се търкулна обратно.

— На твое място нямаше да правя това — гласът му звучеше замислено в тъмнината. — Непорочността ти виси на косъм. Ако все така се блъскаш и притискаш в мен, може да съжаля, че първия път съм се държал благородно, и да поправя грешката си, така че да не съжалявам и през следващите двайсет години.

Жослин се опита да лежи спокойно. Помисли си за своята девственост. Помисли си, че споменаването на нейната девственост е шега, макар и горчива шега, и тя се изкуши да сподели с него тази шега. Но не, това щеше да му даде свободата да я докосне отново, а тя не мислеше, че ще може да го понесе. Сърцето й беше закоравяло, беше свикнало с жестокостта, с грубостта и насилието, дори с изнасилването. Но беше трогателно уязвимо за нежността.

Никълъс вече беше установил този факт. Той беше умен и проницателен мъж — знаеше, че всичко, което трябва да направи, е да бъде нежен с нея. Тогава тя нямаше да може да се защити. Тя не можеше да не се запита, защо той беше спрял, след като явно беше намерил единствения начин, по който можеше да я има. А може би, и дано да беше така, той не я желаеше чак толкова много. Може би тази игра на котка и мишка нямаше нищо общо с истинското привличане, а беше породена от гняв и желание за отмъщение.

Но после си спомни тялото му, притиснато до нейното. Усещането, което изпитваше. Това усещане не можеше да се сбърка с нищо друго. Нямаше съмнение, че желанието беше истинско. Поне от негова страна.

Пак й се прииска да заплаче. Но не биваше, напомни си сама. Благословена да е неспособността й да плаче. Той щеше да разбере, щеше да се опита да я утеши. И тя беше смразяващо сигурна за посоката, която опитите му за утеха щяха да вземат. Не, тя нямаше да се помръдне, нямаше дори да диша, нямаше да позволи и на сърцето си да бие тежко. Нямаше да издаде объркването си, тревогата си, нито пък онова неназовимо усещане, което изпитваше. Не и след като той вече беше отгатнал причината.

Той не беше същият красив млад мъж, в когото се беше влюбила някога. Тогава беше и млад, и неопитен, и невинен. Сега не беше красивият англичанин с лице на ангел, което се усмихваше сладко. Тогава тя знаеше, че нежността в усмивката му е за нея. Не беше същото момче, което вземаше ръката й в своите огромни, силни длани и което я гледаше така напрегнато, че тя почти се плашеше. Това момче никога не беше съществувало.

Той беше още и чудовището, което се отрече от нея и стана причина цялото й семейство да се срещне с трагедията и ужасната смърт. Сега той беше комарджия, пияница, женкар и убиец. Той беше отговорен за всичко лошо в нейния живот и ако тя успееше да го убие, всичко щеше пак да си дойде на мястото.

Глупава, глупава самозаблуда от нейна страна. Ако убие Никълъс Блекторн, родителите й няма да се върнат, няма да пропуснат срещата си с гилотината. Нито ще се върне нейният сигурен, щастлив живот. Убийството няма да върне Шарл-Луи. Тя дори не знаеше каква ужасна съдба го е застигнала. Убийството нямаше да й върне всички онези неща, които беше загубила. И нямаше да премахне черната, бездънна дупка в сърцето й, което тя искаше да запълни с акта на отмъщение.

Тя щеше да се окаже от отмъщението. Щеше да позволи на Никълъс Блекторн да си отиде. Трябваше да предвиди, че жаждата й за справедливост само ще стовари още по-тежък товар на и без това слабите й рамене. Дори когато беше най-лош, Никълъс Блекторн не можеше и да се сравни с истински злия Жан-Лу Малвиве. И гледката, която представляваше Малвиве, след като го беше убила, щеше да я преследва чак докато тя самата намери покой в гроба си. А може би и в отвъдното.

Чу слаб, гърлен звук — звук, който й беше непознат. Най-после разбра, че врагът, който лежеше до нея, е заспал. Изненада се. Всичките й мъчения и проблеми като че ли бяха приключили. Искаше й се да го ритне. Но може би сега трябваше да се изтърколи извън леглото и да побегне, дори ако завързаните й глезени я принудят да подскача по целия път, чак до границата. Но като че ли нямаше смелост. Мислеше, че не си заслужава да рискува. Той вече я беше предупредил какви ще бъдат последствията, ако го събуди, а тя не беше готова да плати такава висока цена. Ще й се наложи да лежи, притисната под тежестта на тялото му, и да търпи, ще трябва да издържи, да оцелее.

Тя отново затвори очи. Само за миг. Нямаше възглавница на това импровизирано легло. Нямаше къде да положи уморената си глава, освен на неговото рамо. Той се помръдна в съня си и докосна косата й, отмести я от лицето й. Тя се сгуши в него, намести се по-удобно. Все едно, той нямаше да узнае и нямаше да си спомня, каза си тя. Сигурно така е свикнал да спи с непознати жени в леглото си, че жестовете му са инстинктивни. В съня си той не можеше да помни коя жена е до него.

И все пак, въпреки че беше замаяна от сънливост, тя забеляза, че лека усмивка извива устните му. Той я милваше и се усмихваше. И за първи път усмивката му беше лишена от присмехулност.

Нещата се развиват изненадващо добре, реши уважаваният сър Антъни Уилтън-Грининг Пътуваха само от два дена, а бяха напреднали значително, така че сега вероятно бяха само на един ден разстояние от Никълъс Блекторн и жената, която се предполагаше, че е отвлякъл. Бяха успели да намерят прилични странноприемници по пътя, бяха успели да намерят и хубави коне. Наложи се да сменят конете няколко пъти. Мис Бинърстън се оказа достойна за уважение жена — също като котка прекарваше в сън поне по двайсет часа на денонощие. Неговият собствен камериер, Хигинс, както винаги, не му досаждаше с присъствието си и на него не му отне много време, за да накара Елън да се отпусне. В края на първия ден от пътуването, тя си бъбреше с него, без дори да съзнава колко по женски чаровна е. Отдавна не беше разговаряла така с него — още от времето преди да се превърне в недодялано и несръчно малко девойче, още от преди времето, когато мъките на младежката любов се намесиха грубо във взаимоотношенията им.

Сега той се зачуди, дали тогава беше могъл да направи нещо, да се държи по-добре с нея и да избегне отчуждаването им в този период. Тя беше само на седемнайсет, когато изведнъж започна да се изчервява, да заеква и да го гледа доста втренчено, когато си мислеше, че той няма да забележи. Тогава тя наистина беше доста съблазнителна с меките си извивки и срамежлива усмивка и той се беше изкушавал да изпробва незрялото й възхищение и да види дали ще му хареса. Но тя беше малката сестра на най-добрия му приятел, а с такива неща човек не може да си играе. Каквото и да беше предприел, то щеше да бъде изтълкувано съвсем сериозно, а той просто не беше готов да води улегнал живот. Имаше прекалено много жени в Лондон, прекалено много коне, прекалено много възможности да спечели пари на комар.

Сигурно щеше да води много по-удобен живот, ако беше направил малко по-голямо усилие от обикновено и беше дал на Елън Фицуотър това, за което тя несъзнателно го молеше. Щяха да са женени вече от осем години и без съмнение вече щяха да имат две деца, които да оживяват скучния иначе съпружески живот. И нямаше сега да препускат към Шотландия по средата на най-дъждовната пролет, която хората могат да си спомнят, обременени от присъствието на компаньонката и камериера, така че всяка вечер той се оттегляше в самотното си легло и мислеше за нея — също сама, зависеща от него и само няколко врати по-нататък.

Чудеше се дали Кармайкъл вече е получил официалното му известие и какво мисли да предприеме по въпроса. Тони му беше представил случая твърде арогантно, като просто му беше съобщил, че има намерение да се ожени за сестра му и че оставя на него да публикува съобщението в „Таймс“ тогава, когато той намери за добре. Но тъй като Тони постоянно страдаше от липса на късмет, сигурно и сега щеше да бъде така и Кармайкъл сигурно ги преследваше също толкова усърдно, колкото те преследваха Никълъс Блекторн.

Господи, каква бъркотия! Докато те все повече се приближаваха към общата си цел, той самият все не успяваше да постигне своята. Елън се отнасяше с него със същата весела сестринска привързаност, с която се беше държала с него като дете, още във времето преди да се влюби в него. А той копнееше за поне малко проява на онова романтично чувство, което я караше да се изчервява и заеква. Започваше вече да изпитва много неприятното подозрение, че тя гледа на него като на възрастния си чичо.

Той беше само десет години по-възрастен от нея, за бога! Едва ли беше вече остарял и изкуфял. Ако бяха в Лондон, тя можеше да го види и в друга светлина — там всички го смятаха за много приемлива партия заради неипотекираното му имущество и разумните му разходи, заради липсата му на лоши навици и не на последно място, заради прекрасните му физически качества. Това, което никога нямаше да може да проумее, беше как е възможно едно момиче да бъде толкова сляпо влюбено една година, а на следващата — толкова неподатливо на това същото чувство.

Той се загледа в каната, пълна със загрято и подправено вино, която беше поставена пред него. Вече я беше настанил безопасно в леглото и онзи дракон, компаньонката й, щеше да спи при нея. Чудеше се какво ли облича Елън, когато си ляга. Тя беше лудо влюбена в крещящите цветове — голяма беше вероятността да не носи обикновената моминска бяла ленена нощница, а нещо в приятния розово прасковен цвят. Той се размърда неспокойно на мястото си при мисълта за тялото на Елън, което имаше розово прасковена кожа, облечено само в лека нощница. Господи, ако някой беше лудо влюбен, то това беше той. Твърде дълго беше изкарал без жена. Още от първото си появяване в Лондон и в обществото, той се беше отдал на всички благовъзпитани форми на онзи особен джентълменски спорт и никога не беше оставал дълго време без дама, която да живее под неговата закрила. Всички тези връзки бяха много изтънчени и културни, носеха взаимна радост и удоволствие и при всички тези случаи той беше необикновено щедър, когато връзката приключеше. Никога преди не му се беше случвало да бъде подвластен на импулсите и нагона си. Но това, че беше затворен в една карета с Елън толкова дълго време, имаше много обезпокоителен ефект върху него. Той мечтаеше за нея, дявол да го вземе. Не можеше да си спомни някога да е мечтал за някоя жена.

Ако продължаваха да напредват със същата скорост и да се приближават към целта си, а именно — да хванат Блекторн, малката им интерлюдия щеше да свърши малко по-скоро, отколкото му се искаше на него. Вместо да го приближи до Елън, пътуването ги беше поставило в неудобните за него приятелски взаимоотношения. Той беше разчитал на нейното обожание. Нейното отдръпване, изчезването на обожанието, което беше заместено от приятелство, напълно лишено от романтични чувства, беше най-обезпокоителното нещо, което можеше да му се случи. Не беше го очаквал, дори не беше предполагал, че е възможно.

Ще трябва да направи малко по-голямо усилие, нямаше никакво съмнение относно това. Беше достатъчно самодоволен да си мисли, че няма да са необходими кой знае какви усилия от негова страна, но сега разбра, че самомнението не го беше довело до нищо хубаво. Ако не внимаваше, някой щеше да я грабне и му я отмъкне, още преди той да успее да й покаже своите чувства. Тогава тя нямаше да знае, че той е една възможност за нея. Беше настъпило време за малко агресивност. Компаньонката и камериерът трябваше да бъдат премахнати.

Елън лежеше будна в топлото меко легло, а Бини похъркваше леко до нея. Все още не можеше да разбере, защо Бини настоява да бъде като прилепена за нея и през деня, и през нощта. Че дори и да споделят едно и също легло — това вече беше прекалено. Нещата й изглеждаха съвсем спокойни, според нея нямаше никаква истинска заплаха за репутацията й или пък за нейното целомъдрие. Още по-жалко, че беше така.

Тя се гордееше, че успява да се държи блестящо с Тони. Нито за миг дори не се беше поддала на романтични копнежи. Беше оживена и радостна, проявяваше сестринска привързаност, не говореше глупости, въобще се държеше като умна жена, а за какво друго можеше да си мечтае той, след като беше принуден да понася присъствието й? Нито веднъж тя не беше показала и следа от онези срамни романтични копнежи, които се таяха в душата й, и с всеки изминал час ставаше все по-силна духом. Беше толкова сигурна, че е успяла да надрасне увлечението си по него — онази глупава, още детска, сляпа страст, — така че сега да може да извлече удоволствие от компанията му, без да се изчервява, без да заеква, и без да храни разни невъзможни илюзии. Ех, как й се искаше той да се беше оженил за недостойната мис Станли. Щяха да си подхождат толкова много — тя със скованите си изискани маниери и той с ленивите си движения и способността си да омайва хората, без да иска и без да полага специални усилия.

Той щеше вече да е станал самодоволен и дебел, а Елън можеше да стане кръстница на някое от децата му. И нямаше да има място за романтични глупости.

Но след като той не беше женен и все още беше дяволски достъпен, съществуваше далечната, почти невъзможна вероятност да я забележи и пожелае за съпруга.

Всяка сутрин тя сама се смъмряше строго, упрекваше се за глупавите си мечти, които граничеха с невъзможното. А всяка нощ мислеше за него, за това, че той лежи в стая само няколко врати по-нататък от нейната, и тялото й се обливаше в гореща пот. Веднъж, само веднъж, казваше си тя, искам да споделя леглото си с някой, който няма само да хърка.

Щяха да хванат Никълъс Блекторн след по-малко от два дена, според Тони. Тя не се беше замисляла какво ще стане после, знаеше само, че трябва да спаси Жослин. Но ако Тони беше прав? Ако Джили беше заминала доброволно? Господ беше свидетел, че Никълъс Блекторн можеше да съблазни и най-закоравялата стара мома и да я накара да запретне полите си. И може би беше успял да съблазни Джили и да я накара да забрави омразата си към мъжете и привързаността си към Елън.

Но не, тя всъщност не мислеше така. Въобще не се съмняваше, че Джили ще се върне с тях. Единственият въпрос, който я измъчваше, единственият, който не бяха обсъдили, а сега вече беше твърде късно да обсъждат, беше какво щеше да стане, ако Никълъс не пуснеше Джили?

Тони не й беше помогнал да отстрани тази последна грижа. Той дори беше ядосан, че тя обмисля какво би станало, ако Никълъс го победи на дуел. Но, наистина, тя само проявяваше здрав разум. Доколкото знаеше, Тони никога през живота си не се беше бил на дуел. А Никълъс беше убил противника си поне два пъти.

Кога нещата успяха толкова да се усложнят? Ех, ако Никълъс Блекторн никога не се беше появявал в Ейнсли Хол! Елън беше започнала да свиква със спокойния си живот. Дългото, празно бъдеще се простираше пред нея, тя щеше да остане без съпруг, без деца, но щеше да бъде богата, защото щеше да има приятели като Тони и Джили.

А сега, изведнъж, приятелството не беше достатъчно. Тя копнееше за Тони по най-неприличен, неподобаващ начин. И колкото повече се опитваше да потиска поривите си и да се държи с него, като че ли той беше любимия й, застаряваш чичо, толкова повече копнежът й ставаше по-силен.

Искаше й се това пътуване вече да свърши. Искаше да се върне към безопасността на Ейнсли Хол, към утехата на обикновения, тих живот.

Искаше й се пътуването да траеше вечно. Компанията на Тони беше опияняваща и почти толкова болезнена, колкото и глупавите й нощни мечти. Но тя трябваше да се наслади и на мечтите, и на неговото присъствие за краткото време, което им оставаше.

Бини засумтя и започна да издава някакви гърлени звуци, размърда се, после отпусна тяло и захърка вече по-тихо. Дали Тони хъркаше? В какви пижами спеше? Как ли изглеждаше, когато лежеше до божествената Карлота или до някоя друга от любовниците си? Дали и към тях се отнасяше с тези небрежни, но толкова чаровни маниери?

Нямаше как да узнае. Никога нямаше да узнае. И ако тя продължаваше да проявява волята си, Тони никога нямаше да разбере, че не е успяла да преодолее детската си страст към него. Само че страстта вече не беше детска. Тя вече не искаше да танцува с него на местните забави, да флиртува и да си разменя шаради с него, да се ожени за него с цялата помпозност и великолепие на една сватбена церемония в църквата „Сейнт Пол“, като накара цялото си семейство да се гордее с нея. Не, сега тя искаше да лежи гола до него. Да носи децата му в утробата си. Да го целува по устните. Искаше той да я гледа с топлина и копнеж в сивите очи, със същата топлина и същия копнеж, които тя чувстваше всеки път, щом го погледнеше.

Мечти, глупави мечти. Трябваше да се върне обратно в Ейнсли Хол, обратно към дантелите и градинарството си. Нуждаеше се от здравия разум на Джили, който щеше да й помогне да се справи.

Но, Господи, нека всичко това не се случва много скоро. Само още мъничко, моля. Преди безвъзвратно да се е превърнала в добрата леля Елън, каквато да си остане завинаги.

Глава 12

Жослин чувстваше топлина, безопасност и нежни грижи. Знаеше, че пак е в „Сен Дю“, че пак е дете, че по-малкото й братче спи в детската стая и че родителите й са в техния луксозен апартамент. Сигурно не беше на повече от петнайсет години. На петнайсет нейният живот беше претърпял болезнена промяна и тя никога повече не се почувства така закриляна и обичана.

А може би всичко това беше сън. Безкраен, отвратителен кошмар, изпълнен със смърт и отчаяние, но все пак само сън. Ако отвори очи, ще види облицованите с бледоморава коприна стени на стаята си в „Сен Дю“. Ще види яркосиньото небе и ще чуе песента на птиците. В „Сен Дю“ небето винаги беше синьо. Птиците винаги пееха. Освен в деня, в който отведоха родителите й, а тя и Шарл-Луи ги последваха по пътя им към смъртта.

Навън сигурно още е тъмно — тя не долавяше никаква светлина през спуснатите си клепачи. Копринените завивки бяха по-тежки от обикновено, възглавницата под главата й — много по-твърда, сякаш не беше пълна с пера. Но, разбира се, че сигурно беше пълна с пера. Ако не е така, това означава, че тя не е в „Сен Дю“ и че кошмарът всъщност е реалност. Значи няма я утехата на сигурността, има само опасност. Отново опасност.

Едната му ръка я беше прегърнала през кръста и я притискаше плътно до тялото му. Единият от краката му беше отпуснат между нейните, а другата му ръка беше вплетена в косите й. Тя си представяше картината — дългите му бели пръсти, вплетени в кестенявите къдри, спомняше си тази картина от онази странноприемница, в която го беше заварила с онова момиче. Дали и тя щеше да намери куп монети до леглото?

Но не, тя не беше заслужила монети. И нямаше да ги заслужи. Не можеше да я купи. Можеше да я отвлече, да я държи в плен като заложница, можеше да я има насила, ако иска. Можеше дори да я убие. Но не можеше да купи съгласието й, не можеше да купи покорството й.

Рамото на мъжа не е удобна възглавница. Особено ако мъжът е слаб и мускулест като Никълъс Блекторн. Но на нея й беше удобно. Брадичката му беше подпряна на нейното чело и тя не се осмеляваше да помръдне. Ако се раздвижеше, щеше да го събуди и той можеше да извърши онова, което се канеше да направи още снощи. Тя не желаеше да поеме този риск. Алтернативата, която й оставаше, беше да лежи неподвижно, хваната като в капан от ръцете му и притисната до силното му, горещо тяло. Просто трябваше да го понесе.

Изглежда, той се беше преместил през нощта и беше съединил ръцете и краката им, а тя дори не беше усетила. Нейните собствени ръце го бяха прегърнали и тя се беше прилепила до него като слаба, безпомощна жена. Като жена, която копнееше да бъде в ръцете му. Абсурд.

Гърдите му бяха гладки и топли, батистената му риза се беше разкопчала през нощта. И тъй като нямаше върху какво друго да съсредоточи вниманието си, тя реши да се концентрира върху гърдите му и да потърси в тях признаци за отслабнали мускули, повехнала кожа или някакви други поражения, причинени от разгулния му живот.

Проклет да е, нямаше такива. Кожата му беше гладка, опъната и грееше като злато в оскъдната утринна светлина, зърната му бяха твърди и едва се забелязваха между гъстите косми. Тя го изучаваше и си казваше, че това, което я изгаря отвътре и пронизва утробата й, е отвращение. Да, отвращение, а спазмите в стомаха й сигурно бяха причинени от силното кафе, което бяха пили предишната вечер. Но тя не можеше да престане да се пита какъв ли е вкусът на неговата кожа.

Изведнъж осъзна, че е буден. Че е буден от известно време и че с оглеждането на тялото му само е загубила възможността веднага да прекрати допира с него.

— Разреши ми да стана — ядосано му се сопна тя.

Прегръдката му не стана по-здрава, но този път тя не допусна грешката да си помисли, че той ще й разреши да избяга. Когато беше готов, сам щеше да я пусне. А в момента ни най-малко не беше готов. Ръката му се плъзна по бузата й надолу към брадичката, бавно, нежно — ласка, която я накара да потрепне. С дланта си повдигна лицето й и срещна очите й.

— Е, ти преживя нощта, Жослин — измърмори той. — Девствеността ти е непокътната. Не мислиш ли, че заслужавам награда за въздържанието си?

Преди да успее да му каже какво заслужава, устата му се спусна над нейната, леко, и я дари с кратка целувка, а тя дори не успя да събере мислите си и да изрази протест. Тъкмо когато вдигна ръце да го отблъсне, той се търкулна далеч от нея, седна на хлътналото легло и прокара ръка през дългата си, разбъркана тъмна коса.

Миг по-късно той отново я погледна, а тъмносините му очи имаха странно изражение.

— Моите приятели няма да повярват на това.

— Ти имаш приятели? Това ме изненадва.

Той се усмихна — обичайната за него присмехулна гримаса.

— Още се бориш? Може би все пак трябваше да те имам снощи. Нямаше да бъдеш толкова войнствена днес. А и аз щях да се чувствам по-добре.

Той се надигна от леглото, протегна ръце над главата си, а тя остана загледана в него като хипнотизирана. Той беше висок, безкрайно висок, с дълги крака и ръце, и със здраво, мускулесто, слабо тяло, гъвкаво и грациозно. Престъпление беше, че демон като него беше надарен с такава привлекателност, помисли си тя. Това правеше всичко много по-трудно.

— Мечтаеш за отрова ли, красавице? — пак промърмори той — Ще трябва да почакаш. Мисля, че засега животът ни в провинцията се урежда добре. Ти ще готвиш, аз ще ловя риба и ще стрелям по птиците и въобще ще бъда идеалния джентълмен от провинцията. През нощите ще седим заедно до огъня, ще държим ръцете си и ще разговаряме за това колко сме щастливи.

— Ще стреляш?

Тя със закъснение забеляза, че полите й са се вдигнали до коленете. Издърпа ги надолу до глезените си, но той като че ли нищо не беше забелязал.

— Нима съм споменал нещо за стрелба? Колко съм глупав. Сега, след като знаеш, че имам пушка, ще трябва да те държа постоянно завързана. Куршум в гърба не би ме очаровал.

— Е, може да те застрелям и в лицето.

— Очарователно предложение, но аз прекрасно мога да си представя коя част от моето тяло ще избереш за цел. Мисля, че предпочитам да стреляш в гърба ми — той се беше извисил над нея и гледаше надолу, за да вижда лицето й. — Нима ще се търкаляш в леглото през целия ден? Няма ли да ми приготвиш закуска?

Нещо в нея се заинати.

— Аз съм твоя заложница, не твоя слугиня — изръмжа тя.

— Ако предпочиташ да останеш в леглото, нямам нищо против да се присъединя към теб. Лесно ще ме убедиш да го направя. Имам и други апетити, които ти можеш да задоволиш.

Тя скочи от леглото и се отдалечи от него.

— Така е много по-добре — измърка той. — Сигурен съм, че ще приветстваш чаша кафе толкова възторжено, колкото и аз. А що се отнася до снощната вечеря, ти имаш рядък талант да приготвяш яйца. Гладът ми е много силен, момиче.

Той явно се опитваше да я дразни. За нещастие, думите му имаха ефект. Ако имаше нещо подръка, тя щеше да го запрати по него. Той изглеждаше странно безгрижен в тази тъмна, порутена стая. Светлината, която въглените хвърляха, се сливаше с дрезгавината на настъпващия ден. А през цялата нощ той като че ли се беше крил зад предпазен щит от гняв и цинизъм. През главата й изведнъж мина страшната мисъл, че ако той й се усмихне, ако й се усмихне истински, тя може би щеше да бъде очарована от него така, както беше очарована преди много, много време.

Той като че ли усети, какво може да я поквари. Пресече стаята бързо и решително, като не й остави време да избяга. Не я докосна, което, само по себе си, беше изненадващо. Той постоянно я докосваше, прекарваше ръка по бузата й, хващаше ръцете й, като по този начин й припомняше, че е пленничка. А също така й напомняше, че тя е странно и страшно уязвима за неговия чар. Той стоеше прекалено близо до нея. Не беше закопчал ризата си. Тя не знаеше къде е най-безопасно да спре погледа си: на неговото цинично, но обезпокоително привлекателно лице, или на гладките му, обрасли с косми, гърди. Или още по-надолу.

Реши, че лявото му рамо е най-безопасната точка и съсредоточи очите си върху него. То беше неудобно близо до присмехулната му уста, но беше далеко от други, по-съблазнителни опасности.

— Защо не сключим временно примирие, Жослин? — думите му бяха подвеждащо разумни. — Опитите да се бориш с мен няма да ти донесат нищо добро. Ако стигнеш прекалено далече и ме предизвикаш, аз просто ще те завържа върху леглото. Това няма да ти хареса, дори и ако аз сметна, че е необикновено забавно. Защо не прекараме един ден в мир, преди битката да започне отново?

Тя се зачуди дали ще има полза, ако го помоли да я пусне. Съмняваше се. Той не беше човек, на когото бяха присъщи актове на милосърдие и благотворителност, не беше човек, който можеше лесно да прости, а нейната несломима гордост беше единственото оръжие, което й беше останало. Ако се унижеше, щеше да остане напълно беззащитна.

— И какво предлагаш? Какво ще правиш с мен? — не желаеше да прави компромиси. Не желаеше да преговаря.

Той повдигна рамене.

— Наистина не знам, любима. Може и да те пусна да си вървиш. А може би няма да те пусна. Още не съм решил.

— И очакваш от мен да бъда послушно малко момиче, докато ти вземаш решение да ме убиеш?

— Не трябва да приемаш така нещата. Не трябва да губиш търпение и да се ядосваш. Ти беше първата, която въведе идеята за убийство в нашите, иначе очарователни взаимоотношения.

— Ние не сме в никакви взаимоотношения! — изстреля тя в отговор.

— О, тук аз не съм съгласен с теб. Ние съвсем определено сме в някакви взаимоотношения. Но аз не съм сигурен от какъв род са те. И какво е твоето мнение и решение, Жослин? Ще прекараме ли един ден в мир? Или и през този ден ще бъдем във война?

Тя знаеше, че да отстъпи, дори за такова дребно нещо, ще бъде равносилно на първата й крачка към позорното поражение. Но тя също беше смъртно уморена от постоянната борба. Тялото й все още беше предателски отпуснато и топло и тя знаеше, че близостта на друго човешко същество я беше лишила от защитните й стени. Всяко друго тяло щеше да има същия ефект, каза си тя. Не само неговото.

— Един ден. И при едно условие.

Той въздъхна и прокара ръка през дългата си коса.

— Знаех си, че ще поставиш условие. Какво е то?

— Да не ме докосваш.

Устата му пак се изкриви в подигравателна усмивка.

— Въобще?

— Въобще да не ме докосваш. Не ми харесва да ме блъскат постоянно. Спести ми това поне един ден и аз ще забравя за удоволствието, което ще изпитам, ако забия нож в ребрата ти.

— Ти нямаш нож.

— Ако ще трябва да ти приготвям храна, ти ще трябва да ми дадеш нож.

— Добре казано. Е, предполагам, че един ден ще мога да контролирам животинския си нагон — каза той, като я съзерцаваше изпод вежди. Погледът му издаваше отегчение и в същото време беше обиден за нея. — Всяка жена може да лежи по гръб и да вдига полите си. Но не са много тези, които могат да готвят като теб.

Тя само го погледна безучастно.

— Значи обещаваш?

— Обещавам.

Той направи още една крачка и се доближи толкова до нея, че тя чувстваше топлината, която се излъчваше от тялото му. Беше достатъчно близо и представляваше опасност за слабото й самообладание, а дори не беше се докоснал до нея. Това беше ефикасен начин да й покаже, че не е необходимо да слага ръце върху нея, за да я докосне.

— Това, което ме интересува, любима, е как успяваш да понасяш моята преднамерена грубост, без да се изчервяваш като девица. Мислех си, че годините, които си прекарала в женския манастир, са те направили по-превзета и от братовчедка ми Елън.

— Никога през живота си не съм била в женски манастир.

Тя се надяваше, че ще го изненада, че ще го ядоса, че ще го сепне и ще го накара да отстъпи. Но той само се усмихна със своята лека, опасна усмивка.

— Знам.

И тогава се обърна с гръб към нея. С радост би дала останалата половина от живота си, за да има нож в ръцете. Това трая само миг и после тя си спомни за обещанието си и отново я обзе спокойствие. Един ден. Можеше да издържи толкова, тъкмо щеше да събере наново сили и решителност. Двайсет и четири часа, за да приспи вниманието му и да го накара да й се довери.

И след това или тя ще си е отишла, или той ще е мъртъв.

Господи, какъв непоправим глупак беше той, помисли си Никълъс часове по-късно. Трябва да е бил полупиян, когато е решил да вземе Жослин де Лорни със себе си. Не, не беше виновен алкохолът, на който той обикновено се поддаваше — причината беше в отровата за мишки, която беше проникнала в мозъка му и беше изгонила оттам здравия разум. Та той беше отишъл до ада и се беше върнал оттам.

Е, разбира се, здравият разум не беше ръководил много често постъпките му. Джейсън Харгроув и онази кучка, жена му, бяха добър пример за обратното. Още от самото начало трябваше да стои по-далеко от Мелиса, като знаеше, че тя има за съпруг един брутален глупак, а и притежава перверзното желание да го подстрекава и да го подтиква. Вместо това се беше поддал на моментното желание и трябваше да плати последиците. Всъщност, все още плащаше за този грях.

А да вземе със себе си тази малка пленничка, която таеше в сърцето си жажда за отмъщение, беше друга голяма грешка. Грешка беше и това, че беше дошъл в Шотландия, и то по същата причина. И двете — и Шотландия, и самата тя — бяха много съблазнителни. О, не по обикновения начин, не в общоприетия смисъл на думата. Беше прав, когато беше казал на Жослин, че всяка жена може да достави на тялото му облекчението, от което то имаше нужда. Той и без това не подбираше жените за леглото си. Интересуваше се само да не са болни от някоя заразна болест и изискваше от тях съвсем незначителна привлекателност.

Жослин въздействаше на тялото му така, както би въздействала една обикновена красавица. Но силата й, смелостта й и несломимият й характер въздействаха на душата му. Караха го да се тревожи и да се грижи за нея, а неотменно правило в неговия живот беше, да не се грижи за никого другиго, освен за самия себе си.

Шотландия беше също толкова лоша. Беше забравил колко много беше обичал тази страна, беше забравил как миришат влажната земя и въздухът при изгрев-слънце. Беше забравил, че тук я няма вонята на Лондон, тежката миризма на залите и салоните, пълни с хора, които използваха тежки парфюми. Беше свикнал с горещината и миризмата на тези места, те се съчетаваха с черния му мироглед и циничното му виждане за живота и обществото.

Но Шотландия му напомняше, че съществува и светлината. Напомняше му за детството, което не беше напълно лишено от удоволствия. И го караше да изпитва копнеж по него, по отдавна изгубената невинност, която никога нямаше да се върне. Напомняше му за възможността да дишаш с пълни гърди, да се усмихваш, да бъдеш щастлив. А този проклет здрав разум му нашепваше, че тези неща отдавна са си отишли, изчезнали са при черния обрат, който животът му беше взел. Нямаше светлина, нямаше щастие за последния от лудите Блекторнови.

Дори не можеше да разчита на Жослин да го развлича. Интересно му беше, че тя успя да изтръгне това обещание от него. Не че той имаше намерение да го спази. Вече й беше казал, че обикновено нарушава дадената дума. Просто искаше да изчака достатъчно дълго, за да приспи подозренията й, така че, когато я докосне, нейната реакция да бъде още по-силна.

Тя беше извънредно податлива и уязвима на допира му, той знаеше това. Също така беше стигнал до заключението, че на колкото и много места да е била през изминалите години, манастирът не е бил измежду тях. Защото беше страшно трудно да я шокира с нещо. Тя му беше подхвърлила информация само, за да го предизвика, но ужасно се беше провалила. Това нямаше да я предпази от опитите му. Все още не разбираше, че си е намерила майстора — нямаше значение какви оръжия ще използва, той винаги щеше да е победител. И един от най-сигурните начини да постигне това беше да я докосва.

Дори не можеше да разбере какво означава реакцията й. Когато докосваше малките й, но прекрасни гърди, зърната й се втвърдяваха, отговаряха му инстинктивно. Когато целуваше устните й, на нея й се искаше да му отвърне с целувка, но вместо това се бореше с него.

А може би тя все пак не изпадаше в забрава. Може би това бяха реакции на съпротивляващото й се тяло. Но… едва ли.

Може би по този начин той искаше да си отмъсти. Искаше да завладее тялото й. Той беше вещ и сръчен в любовта. Знаеше как да достави удоволствие на една жена — това беше само едно от уменията му. Той можеше да приложи тези умения, за да накара Жослин де Лорни да се развилнее, да се отдаде на страстта, чрез тях можеше да й открадне девствеността, можеше да събори преградните й стени, можеше да победи неукротимата й гордост. Всичко това можеше да направи. Трябваше само да съблече дрехите й.

Но имаше една мисъл, която го тревожеше. Подобна мисъл не безпокоеше често съзнанието му, което беше заето да се грижи само за него и неговите удоволствия. Какво щеше да прави с нея, след като свърши?

Не искаше да мисли за това. Не искаше да мисли за факта, че вече я беше изоставил веднъж и беше разбил живота й. Не беше отговорен пред никого, но беше отговорен пред себе си, а и той самият се отнасяше несериозно към тази отговорност.

Слънцето беше изгряло и стопляше земята. Дъждът най-после беше престанал. Странно беше и това, че хората обикновено мислеха за Шотландия като за студена страна, в която постоянно вали, а времето беше меко, сладко и по-топло, отколкото беше в Англия.

Кръчмаря беше проявил предвидливост и беше скрил пушката, но за нещастие, Никълъс не можеше да открие къде. Нямаше да има заек или някакво друго животно за вечеря — факт, който го радваше. По някаква неизвестна причина, той нямаше настроение да убива.

Пъстървата беше друго нещо. Очевидно, Кръчмаря беше решил, че Жослин няма да успее да му навреди с рибарската кука, ако въобще се добереше до рибарските му принадлежности. Той се стегна и през късната утрин, потегли към бързотечащия поток, който беше открил за първи път, когато беше едва десетгодишен. А Жослин го гледаше как заминава.

Изглеждаше абсурдно в тези яркожълти, прекалено големи за нея дрехи, които се спущаха край дребното й тяло. Когато беше накарал Кръчмаря да опакова някои от дрехите на Елън, той не беше взел под внимание разликата в ръста между двете. Само не искаше да гледа малката си пленница в онези мрачни дрехи, които тя носеше като главна готвачка. И сега тя трябваше да запрята ръкавите, за да покаже китките си, и трябваше да подпъхва част от горниците на роклите в колана, за да не се спъва в полите. Поне цветовете й отиваха повече, отколкото на братовчедка му. Може би можеше да вземе Жослин със себе си в Лондон и да я облече така, както подобава. В богати коприни, които да се плъзгат по слабото й, момчешко тяло. И в скъпоценности. Тя беше жена, създадена да носи диаманти, помисли си той, докато вървеше през гъстата растителност. За нещастие, не можеше да й ги осигури. Дори и да имаше пари, нямаше да ги похарчи по една жена. Но може би това е отговорът на въпроса за нейното бъдеще. Можеше да я запознае с плътските наслади, да я заведе в Лондон и да я предаде на някой, който ще я пожелае и ще може да й осигури охолен живот. Общо взето, това като че ли беше едно разумно разрешение на въпроса и щеше много да облекчи разкаянието, което изпитваше заради предишните си постъпки.

Разбира се, да превърне дъщерята на конт де Лорни в жена със съмнително поведение може би не беше най-подходящото, което можеше да й се случи. Но баща й беше мъртъв, семейните имения отдавна бяха изядени от революцията, която представляваше чудовище с глава на хидра, а този живот със сигурност беше по-лесен и по-добър от живота на готвачка. Поне нямаше да живее повече под стълбите.

Той откри, че не му се размишлява върху това. Не му се искаше да мисли за нищо, дори и за това дали тя щеше да удържи на думата си и щеше да го чака в порутените останки, които представляваха ловджийската му хижа. В душата му имаше прекалено много чувства, между тях чувство за вина, а още и разкаяние, които му пречеха да се радва на красотата на деня. А той не беше човек, който си губеше времето да анализира чувствата си. Не можеше да хаби живота си, за да изпитва вина и разкаяние. Трябваше да ги прогони.

В момента сьомгата и пъстървата бяха много по-важни, от бъдещето на тази малка убийца, французойката. Ще се заеме с нея, независимо дали тя ще бъде там или не, щом се върне в хижата.

Земята около малкото поточе се беше поиздигнала през двайсетте години, през които не беше идвал тук. Отне му известно време да намери мястото, а дори и тогава не можеше да бъде сигурен, че това е абсолютно същото място. Да разплете и нагласи оплетените стари въдици, които Кръчмаря беше открил и донесъл, беше друго предизвикателство. Но с него той се справи и само след няколко мига вече се беше изтегнал под едно дърво. Въдицата беше хвърлена във водата и чакаше първото подръпване. Слънцето печеше силно и стопляше костите му, тялото, свикнало с градския живот, приятно се отпусна. Всичко, което трябваше да направи, беше да освободи съзнанието си и да съсредоточи вниманието си в риболова. И за останалото щеше да дойде подходящ момент.

Задряма на ярката слънчева светлина. Няколко часа по-късно я чу да идва към него. Не се приближаваше особено тихо, като че ли нарочно го правеше. Чу я още отдалеко как си проправя път през гъстата растителност и се усмихна накриво. Несъмнено си мислеше, че е извънредно предпазлива. Той не се помръдна. Остана все така лениво изтегнат на слънчевата светлина и започна да обмисля вероятностите. Нима тя беше решила да наруши примирието? Досега той не познаваше нито една жена с чувство за чест и не беше много вероятно точно тази жена, чиято душа беше изпълнена с желание за убийство, да бъде първата. Освен това категорично й беше заявил, че той самият винаги нарушава дадената дума. Защо тя да се чувства обвързана с чувството за чест, щом той не е обвързан с него?

Беше й дал нож. Разбира се, ножът беше тъп, но тя разполагаше с достатъчно време, за да го наточи. Бяха изминали вече няколко часа от неговото заминаване, а празният му стомах му подсказваше, че времето за храна отдавна е минало. А може би тя имаше повече късмет от него при търсенето на пушката. Тази мисъл го накара да потръпне. Той не се съмняваше в способността си да се справи с жена, която е въоръжена с нож. Беше цели трийсет сантиметра по-висок от Жослин и тежеше може би два пъти колкото нея, а това й беше известно от предишните им сблъсъци.

Пушката обаче беше друго нещо. Един изстрел можеше да отнесе главата му от двайсет крачки. Тази мисъл беше неприятна, но не го обезпокои много. Тя вероятно не беше запозната с устройството на огнестрелните оръжия и нямаше да се справи със зареждането на пушката. А ако все пак успееше, вероятно нямаше да може да го уцели, независимо от това, че той представляваше една огромна мишена. А и той имаше предимството, че я чуваше как се приближава и знаеше къде се намира, а тя не знаеше къде е той. Въпреки огромното й желание да го убие, щеше да открие, че той все още не е лесна плячка.

Тя се беше задъхала леко, което показваше, че прави някакво усилие — чуваше леко учестеното й дишане, както и шумоленето на тревата. Което означаваше, че сигурно носи нещо тежко. Пътеката, която се спускаше до брега на реката, беше грапава и неравна, но той вече я беше утъпкал, а и тя беше силна и пъргава млада жена. Може би все пак беше намерила пушката.

Беше по-близо, отколкото му се беше сторило първоначално. Движеше се право към него — решително и непредпазливо. Беше се проявил като глупак и беше оставил ясна диря, помисли си той, но мисълта му беше бавна, ленива, също като отпуснатото му тяло. Домързя го даже да отвори очите си. Беше се проявил като глупак и в още нещо — беше й се доверил. Смъртта му щеше да дойде в резултат не само на нейните кръвожадни желания, но и на неговата собствена глупост.

Тя беше прекалено близо, не можеше да се скрие от нея. А и не му хареса мисълта да се втурне към храсталаците, за да се скрие там. Не че особено високо ценеше достойнството си. Но не мислеше, че животът му си заслужава това безпокойство и усилие.

Нещо затъмни яркостта на слънцето, която той долавяше дори през спуснатите си клепачи. Никълъс разбра, че тя стои пред него. Чувстваше присъствието й, можеше дори да помирише слабия аромат на цветя и на сапун, който се носеше от нея. Но не се помръдна. Просто чакаше изстрела.

— Никълъс — каза тя след дълго, дълго мълчание.

Той отвори очи, като очакваше да види насоченото към него дуло на пушката. Но вместо това видя Жослин, изправена над него. Приличаше много на овчарка и носеше тежка кошница в ръцете си. Не се виждаше оръжие. Той седна и се вгледа в нея. Беше успяла да се изкъпе. Кестенявата й коса се спускаше на мокри и прави кичури около лицето й. Там, където беше поизсъхнала малко, започваше да се накъдря. А тя се беше погрижила и за дрехите си. Носеше една от дневните рокли, които бяха хвърлили в пътната чанта, но беше скъсила ръкавите и полите. Той предположи, че е успяла да направи това с ножа, който й беше оставил — нямаше с какво друго да ги отреже. Двете най-горни копчета не бяха закопчани и откриваха шията й. Тези няколко сантиметра влажна розова кожа бяха най-еротичното нещо, което беше виждал през целия си живот.

— Ти подлагаш на изпитание моята твърдост, любима — бавно произнесе той. — Щом не ми разрешаваш да те докосвам, трябва поне да положиш усилия да не изглеждаш така прелестна и желана.

Тя се изчерви. Това го изненада. Не мислеше, че е способна на такова нещо. Червенината изчезна толкова бързо, колкото се беше и появила и на лицето й отново се изписа онова сурово и неприветливо изражение, което намаляваше особената красота на лицето й.

— Донесох ти обяда.

— Наистина ли? Колко си загрижена за мен! Какво е предизвикало такъв прилив на милосърдие и великодушие у мрачната ти безрадостна душица, Жослин?

И той протегна ръка към кошницата. Тя не направи никакво движение. Не му я подаде.

— Не бих си позволил преценка и осъждане на моята душа, ако бях на твое място. Твоята не е по-чиста и неопетнена от моята, предполагам.

— Съвсем вярно. Ти всъщност не си убивала никого, въпреки че много ти се иска, а аз съм успявал поне на два пъти да извърша това. Поне този път жертвата ми като че ли се възстановява. Дано да е така.

Отказа се да чака тя да му подаде кошницата, издърпа я от ръцете й и надникна в нея.

— Храната е прекалено много за сам мъж. Ще бъда ли наречен нагъл оптимист, ако изкажа предположението, че ти си имала намерение да се храниш с мен?

Тя като че ли се чувстваше неудобно.

— Не знаех, че ще имам избор. Имаш ли доверие в приготвеното от мен ядене?

— Ни най-малко — все така ли ще стърчиш над мен, или най-после ще седнеш?

Тя седна. Вероятно си въобразяваше, че не може да я достигне и той се въздържа — не й каза, че още дълго време няма да може да се изплъзне от ръцете му. Можеше да се движи по-бързо от нея, ако искаше. Просто изчакваше да дойде неговото време.

— Не разполагах с много продукти.

Като че ли се извиняваше. Той извади от кошницата топъл хляб, масло и сирене. Беше сложила и една от бутилките вино, които Кръчмаря беше взел в багажа. Той се зачуди дали тя иска да го напие. Но, така или иначе, на него му беше необходимо доста повече от една бутилка, за да легне под масата. Беше донесла и ножа. Той се оказа прав. Ножът беше много по-остър отпреди.

Известно време се храниха в мълчание, заслушани в шума на бързотечащата река, която беше малко придошла от дъждовете, и в шумоленето на листата над главите им. Странно беше това тяхно мълчание, помисли си Никълъс, докато я гледаше изпод подпухналите си клепачи и ядеше най-вкусната храна от двайсет години насам. Като се има предвид, че бяха смъртни врагове, като се има предвид, че тя го мразеше и се страхуваше от него, изненадващо беше, че седят така мирно на брега на реката и си хапват сладко.

И той наруши мира и спокойствието. Без да иска, но от това ефектът не беше по-малко разрушителен.

— Защо не ми разкажеш как така си попаднала при братовчедка ми Елън и защо си приела да живееш под стълбите? След като си призна, че никога през живота си не си била в манастир, аз съм любопитен да науча как си оцеляла през годините след терора.

Тя пребледня. Никога преди не я беше виждал да пребледнява. Жослин и без това имаше бяла като порцелан кожа, като само на високите й скули цветът беше малко по-розов. А сега беше направо мъртво бледа.

— Един ден примирие не означава, че имам намерение да те забавлявам — успя да отрони тя. Гласът й издаваше напрежение.

Тя щеше да го забавлява и да направи дори повече от това, но сега той не беше в настроение да спори с нея.

— Искаш ли малко вино? Забравила си да донесеш чаши, така че ще трябва да си подаваме бутилката.

Той отпи голяма глътка. Светотатство беше да се пие така прекрасното бордо, но то все пак имаше по-добър вкус от виното, поднасяно в ирландски кристални чаши в лондонските салони.

— Не, благодаря… — тя понечи да стане, но той я хвана за китката и я задържа.

— Пийни малко вино!

Гласът му беше нежен, но единствената му цел беше да я заблуди. Тя не помръдна.

— Обеща да не ме докосваш.

— Направи, каквото те помолих, и ще те пусна.

Тя го погледна свирепо, огромните й очи горяха от едва сдържан гняв. На ярката слънчева светлина ирисите й изглеждаха съвсем малки, едва се забелязваха. Човек можеше да се удави в дълбоките й тъмнокафяви очи, те бяха бездънни и горяха като живи въглени.

— Една глътка, Жослин, и ще те пусна.

Тя взе бутилката със свободната си ръка, повдигна я към устата си и отпи една изненадващо голяма глътка. Той я гледаше със смесени чувства. Почти се беше надявал, че тя ще продължава да го предизвиква, като по този начин ще му даде възможност да наруши примирието. Пусна китката й в момент, когато най-много му се искаше да я дръпне долу до себе си. Усмивката му беше хладна и невъзмутима.

— Не беше толкова трудно, нали? Животът е много по-прост, когато човек проявява разбирателство.

Тя се изправи на крака, като при това събори бутилката. Никълъс гледаше как тъмната течност попива в земята, без да съжалява особено.

— Аз никога няма да съм готова да се разбирам с теб! Няма да правя компромиси.

— Какво тогава наричаш примирие?

Жослин беше извън обсега му, поне временно, и той я остави да си отиде. Тогава тя се усмихна и ледената й, неукротима решителност сигурно би изплашила един по-дребен мъж.

— Примирието се дава само за да се приспи вниманието на жертвата — изстреля думите тя.

Обърна се и си отиде, без да отрони нито дума повече. А той остана да гледа след нея и да й се възхищава мълчаливо. Ако всички французи притежаваха нейната твърдост, можеше да се смята за абсолютно щастие факта, че Наполеон беше подписал Амиенския мир. В противен случай Англия щеше да изпадне в сериозна беда.

Глава 13

Ръцете на Жослин трепереха, докато вървеше обратно през гъстата трева и се отдалечаваше от реката. Отдалечаваше се от самодоволния и опасен мъж, който я държеше в плен. Изненадваше се на неговата способност да я ядосва и тревожи. Беше имала и други врагове в живота си — жестоки, зли, неумолими врагове. Беше се научила как да се затваря в себе си, да потиска чувствата си, да се изправя с лице срещу враговете си, да бъде твърда и хладнокръвна. И защо ли сега Никълъс Блекторн я караше така лесно да губи самообладание?

Горите бяха стари и красиви, слънчевата светлина се прокрадваше през гъстите листа, тревата беше нашарена от светлини и сенки. Напомняше й за горите около „Сен Дю“, където имаше стари дъбове и кестени. И там, и тук, се усещаше миризмата на влажната, възкръснала за нов живот земя, чуваше се слабото писукане на малките птиченца, които бяха огладнели. Пролетта възраждаше живота. Само ако можеше да се върне в онова спокойно време и сигурно място. Но тогава тя не се беше наслаждавала както трябва на това, което имаше, а го приемаше за дадено и с егоизма на младостта смяташе, че то ще трае вечно.

Дърветата се разредиха и образуваха просека. Пролетната трева беше зелена и мека. Тя коленичи, а после легна по очи и вдъхна миризмата на земята, пое топлината й в тялото си. Не бе била така близо до земята от времето, когато започна Революцията. Може би земята щеше да възвърне силите й. Тя се преобърна, легна по гръб и погледна нагоре към слънцето. То грееше ярко, денят беше чудесен. Само ако можеше да освободи съзнанието и ума си, ако можеше да освободи душата си и да поеме в себе си великолепието на природата.

Но не. Спомените се върнаха. Спомените, които старателно отблъскваше през всичките тези години. Атакуваха я само през нощта, само докато спеше, и се връщаха под формата на сънища, а тогава тя не можеше да се защищава. През деня беше силна, много силна и не се предаваше, не се поддаваше на паниката, мъката и отчаянието. Но днес беше различно. Днес, докато лежеше на меката трева и вдъхваше аромата на заобикалящата я гора, щеше да позволи на спомените да се върнат. Защото, ако не го направеше, можеше да забрави. И тогава решимостта й щеше да отслабне. И когато Никълъс я докосне с ръцете си, когато положи устните си върху нейните, тя може да направи някоя глупава грешка, може да пожелае това да продължи. И вече никой няма да може да й помогне, да я спаси.

Може би за сегашната й слабост имаше едно съвсем просто обяснение. Животът беше станал сравнително лесен през последните няколко години. Времето, което беше прекарала в „Червената кокошка“, където се беше научила да готви, беше безкрайно дълго и съвсем спокойно. Беше изпаднала в нещо като вцепененост и девет години бяха изтекли, без дори да забележи това. Бедната странноприемница й беше станала като дом, въпреки че се намираше в омразния Париж. Въпреки че много й се искаше, никога нямаше да забрави ужасната нощ, в която беше прекрачила прага за първи път. Тогава тя беше само кожа и кости. И последните сълзи бяха пресъхнали в очите й, никаква надежда не беше останала в душата й. Беше стояла на моста с часове в проливния дъжд, втренчена в калните, бързотечащи води на Сена, и чакаше. Чакаше последния прилив на сила, който да й помогне да скочи и да се гмурне в дълбините на реката.

Дъждът беше измил кръвта от ръцете й, кръвта на Малвиве. Но тя се беше просмукала в дрехите й и се стичаше по гърба й на малки ручейчета. Беше стигнала далече, всъщност беше стигнала до края и сега за нея нямаше надежда. Беше станала една от тях. И тя съзнаваше това, съзнаваше, че за душата й вече свири погребалният марш.

Бяха изминали толкова много нощи. Толкова много ужасни нощи. Например нощта, когато тя и Шарл-Луи най-после бяха пристигнали в Париж, само за да открият подутия труп на чичо си да се полюшва леко на гредата. Или пък нощта, в която Малвиве я продаде на мадам Клод. Която на свой ред я беше продала на търг. Най-висока цена за нея беше дал един малко смутен английски благородник, който имаше масивно тяло и вкус към насилието.

Отначало й бяха дали наркотици, бяха я упоили, за да се подчинява, и тя наблюдаваше всичко като че ли от огромно разстояние, като че ли всичко се случваше на някой друг. По онова време беше доволна, беше много благодарна, че ще има покровител. Докато най-накрая не го видя.

Заведоха я нагоре по стълбите и я вкараха в една стая, където да чака лицето, което я е спечелило на търг. Той бил много нетърпелив да се срещне насаме с нея. Останала сама в стаята, тя погледна безучастно в съседната. Две от по-младите момичета бяха там и с тях беше един напълно облечен мъж. Те се смееха, и тримата. Имаха вид на много млади и съвсем безгрижни. Техният смях беше проникнал във вцепененото й съзнание, беше я извадил от унеса й и тя нададе сподавен вик на ужас, опита се да изрази протеста си.

Те сигурно я бяха чули. Мъжът се обърна да я погледне. Той не беше мъж, беше все още момче, красиво като ангел. Никълъс Блекторн. Беше пиян и се взираше в нея, без да я познае, а те я отведоха. Тя крещеше името му, но груби ръце затискаха устата й, задушаваха я. А той се обърна пак към двете момичета и смехът им прозвуча отново.

Развратният английски благородник не само предпочиташе девствениците, но също така обичаше те да му се съпротивляват. Жослин лежеше, завързана за леглото, и го чакаше. Минаваше време и наркотикът престана да действа. Тя лежа там дълго, много дълго и през цялото време чуваше смеха, а после чу и звуците, които дойдоха след него, чу стенания и ритмични удари — звуци, които й бяха напълно непознати. И болката в сърцето й се превърна в омраза, в омраза, която беше толкова силна, че я изгаряше отвътре. Тази омраза не беше породена от дебелото чудовище, което имаше отвратителни маниери и което отне девствеността й няколко часа по-късно. То не я заслужаваше. Омразата беше насочена към Никълъс Блекторн, който се забавляваше в парижкия бордей, докато нея я изнасилваха и развращаваха.

Ако не беше успяла да го забрави, поне беше успяла да престане да мисли за него през следващите години. Неговото предателство я беше засегнало дълбоко, но тя трябваше да се грижи за Шарл-Луи, трябваше да се опита да намери родителите им и нямаше нито сили, нито време да се отдава на гнева и да мисли за разбитото си сърце.

За нея вече нямаше покой. Лежеше на мекото легло, насилвана и кървяща, и докато загубваше девствеността си, разбра, че няма кой друг да се грижи за нея, освен самата тя. Разбра също, че няма кого другиго да обвинява, освен Никълъс Блекторн.

Мадам Клод я беше подценила.

— Графът беше много доволен от тебе снощи, мила — тихо и монотонно, все едно тананикаше, й каза тя, докато развързваше китките й. — Въпреки че вече не си девствена, той все още иска да се забавлява с теб. Може да бъде много щедър и към двете ни, мила. Сигурна съм, че ще харесаш този живот много повече, отколкото някога си си представяла, че е възможно.

Жослин не беше казала нито дума. Просто беше втренчила поглед в старата вещица, а в очите й блестеше черна омраза. Мадам Клод обаче не беше впечатлена. Тя дори не обърна внимание.

— Разбира се, не трябва да очакваш повече, отколкото можеш да получиш. Едно от нещата, които графът намира за най-привлекателни у теб, е начинът, по който се съпротивляваш и се бориш с него. Съмнявам се, че би му харесало покорството. Освен ако, разбира се, не успее сам да те укроти и да ти покаже какво трябва да правиш. Не трябва да се страхуваш, че през целия си живот като проститутка ще работиш само за хора като графа. Вярно е, че те са най-многобройни сред нашите посетители, но ние все пак забавляваме клиенти от всички възрасти, и от двата пола. Ако предпочиташ жените, знам, че съпругата на един високопоставен държавен служител ще бъде абсолютно възхитена от тебе. А и момчето, което те видя снощи, пита за теб.

Тази забележка я изкара от вцепенението, в което беше изпаднала, борейки се да потисне силния си гняв.

— Какво момче?

Гласът й беше дрезгав, почти неузнаваем. Това бяха първите свързани думи, които произнасяше, откакто Малвиве я беше довлякъл в къщата. Мадам Клод, която се опитваше да развърже глезените й, преустанови движенията на ръцете си и я погледна с неподправена изненада.

— Говориш изискано. Ако знаех, щях да те продам на по-висока цена.

Тя беше много, много недоволна.

— Е, все пак парите, които донесе, са добри. И не трябва да тревожиш красивата си малка главица с мисли за онова момче. Ти си запазена за графа и ще бъдеш единствено и изключително на негово разположение дотогава, докато той те желае. Той бързо се отегчава, така че ще имаш възможност да удовлетворяваш и други клиенти, само след няколко седмици. Дотогава обаче младият английски благородник ще е напуснал Париж. Лесно го разубедих. Казах му, че си запазена за друг клиент, и той не възрази, нито се разочарова. Не се тревожи, ще има и други красиви млади мъже, които ще компенсират усилията, които ще положиш за графа.

Малкото пламъче надежда беше угаснало, тя успя да го потуши още в зародиш. Той я беше видял. Но не я беше познал, знаеше това, и въпреки всичко нещо в нея беше привлякло вниманието му. Причината не беше в слабия спомен за нея, нито във внезапната загриженост за безпомощната жертва. Причина затова беше страстта, желанията на тялото, които лесно се задоволяват и интересът лесно замира.

Тя седна в леглото, умът й усилено работеше. Първо трябваше да се измъкне оттук и да се върне при Шарл-Луи. А за да направи това, щяха да й бъдат необходими целия й ум и изобретателност.

— Предполагам — каза тя бавно, — че преживяването ще ми се стори много по-приятно с красив млад мъж.

Тя каза тези думи с малко по-груб глас. Опитваше се да преправи гласа си, за да не издаде произхода си. Не биваше обаче да се престарава, защото мадам Клод можеше и да не повярва. Инстинктът за самосъхранение взе надмощие. Той й подсказа, че лукавството и коварството могат да станат най-верните й съдружници. Мадам Клод й се усмихна.

— Знаех си, че си умница. Ще се справиш и дори ще напреднеш в този живот, ако се примириш с него. А за жената няма по-добър живот. Ще ти плащат за това, което мъжете обикновено получават безплатно от жените, а ти ще се научиш как да ги задоволяваш и да ги подчиняваш на волята си. Ще се научиш как да накараш мъжа да направи това, което ти искаш. Ще се научиш как да постигаш собственото си удоволствие, когато искаш и ако мъжът ти харесва, и ще свикнеш с този лесен живот, в който почти нищо няма да правиш. Само няколко часа работа по гръб всяка нощ е за предпочитане, пред целодневния робски труд в кръчмата.

— Аз съм изтощена.

— Не се тревожи. Направила си мъдър избор, мила моя. Ще отидем далече с този бизнес, ще видиш, че съм права.

Жослин не каза повече нито дума. Направила била верния избор, така ли? Никога не беше имала избор, още откакто я довлякоха в това развратно място. Но тя щеше да направи своя избор — никога повече нямаше да бъде безпомощна жертва.

Трябваха й цели два дена, за да избяга. Два дена, през които трябваше да изтърпи посещенията на графа, два дена, през които трябваше да изтърпи порочните жестокости, с които той тормозеше тялото й. Два дена, през които беше слушала глупавите му комплименти и стенанията на удоволствие, които излизаха от гърлото му. Два дена на болка, унижения и падение.

Когато се беше изтърколил обратно на леглото, със замъглен поглед, той й се беше усмихнал и й беше казал:

— Дявол да ме вземе, ако не те взема в Англия с мен. Ти спечели сърцето ми, момиче.

Той се протегна и стисна гърдите й, а тя се нуждаеше от цялото си самообладание, за да не трепне, да не избяга.

— Имам приятели, които ще оценят такова чудесно малко същество като тебе. Винаги ми е доставяло огромно удоволствие да гледам.

Той седна с гръб към нея. Беше леко задъхан. Тя лежеше там и гледаше нежната му бяла кожа, гладка и подпухнала. После се взря в собственото си тяло, поругано от него, и непоколебимостта й се засили.

— Това ще ти хареса, нали? — каза той с хриптене. Гърдите му свиреха. Протегна се за дрехите си. — Ти все още изпитваш известна неохота, но на мен това винаги ми е харесвало в една проститутка. Умея да възпитавам покорството у жената. А не си спомням откога не съм бил така очарован от една уличница.

Огромната ваза беше направена от тежък, евтин порцелан. Ако беше използвала някоя от изящните вази от китайски порцелан, които украсяваха дома им в „Сен Дю“, едва ли щеше да го повали на земята. Отвратителният звук, който се чу, когато той тупна на земята и удари главата си я изплаши. Тя като че ли беше разбила главата му. Той не беше издал никакъв звук, никакво стенание. Може би беше мъртъв. Дали го беше убила? Тя скочи от леглото и се взря в него. На лицето му беше изписана изненада, но иначе приличаше на дълбоко заспал човек. Срамота. Тя искаше да го убие. Ако имаше нож, можеше да постигне повече и да му причини много по-голямо зло. Сега нямаше друг избор, освен да го остави там, проснат гол на пода. Забави се само колкото да обърне съдържанието на нощното гърне върху него.

Нямаше никакви дрехи, освен леката бяла нощница, която той обичаше да смъква от тялото й. Тя взе неговите дрехи. Дребното й тяло съвсем се изгуби в огромните панталони и широката риза. Тя се покатери на прозореца, въпреки че изпитваше смъртен страх от височината. Зарадва се, когато тупна долу на мръсната улица. При приземяването изкълчи глезена си, но не издаде нито звук. Мигове по-късно накуцваше в мрака и търсеше брат си.

През седмиците, които бяха прекарали на улицата, тя и Шарл-Луи се бяха държали един за друг и си бяха вярвали безгранично, а и какво ли друго можеха да направят. Бяха достатъчно мъдри да не вярват на никого другиго. Изключение правеше само дрипльото, който се препитаваше, като събираше стари парцали от боклука и когото наричаха Стареца. Той се движеше из улиците, като теглеше сам каручката си. Разменяше и продаваше стари дрехи, които другите хора бяха изхвърлили. Стареца беше мъж на неопределена възраст или, както се казваше, той нямаше възраст. Говореше се, че е евреин и че сълзящите му стари очи виждат много повече неща, от очите на обикновените хора. Той беше мил с Шарл-Луи. Беше дал на страхливото момче парче мухлясал хляб, което той самият можеше да изяде. Беше предупредил Жослин, когато по съседните улици се бяха появили пияни и мародерстващи граждани, които търсеха своите жертви. В замяна тя носеше на Стареца дребни неща, които той можеше да продаде. Никога за нищо не го беше молила. Между тях се беше зародило странно приятелство. Ако въобще някой знаеше къде може да е Шарл-Луи, то това беше той.

След ден и половина ги намери на възможно най-лошото място.

Старателно беше избягвала Площада на Революцията през всичките седмици, през които беше в Париж. Всеки ден чуваше имената на хората, които бяха обезглавявани там. Беше плакала в деня, когато беше загинал кралят. Беше плакала и когато дойде редът на малката глупава кралица, която беше последвала своя крал и господар. Но през онзи ден не успя да избегне Площада на Революцията. През онзи ден нейните родители бяха в списъка на хората, които щяха да умрат.

Не беше сигурна какво я подтикваше към оплескания с кръв площад. Може би родителите й щяха да умрат по-лесно, ако знаеха, че тя е в безопасност и че е далеч от ужаса на Париж.

Но тя нямаше избор. Трябваше да отиде заради себе си. Нещо неудържимо я привличаше натам. Искаше да бъде с тях както в любовта и щастието, така и в мъката. Не можеше да позволи да си отидат, заобиколени от кръвожадната тълпа, без никой да пролее и сълза за тях. Те не я видяха, докато колата ги отнасяше към гилотината, а наоколо ехтяха виковете на побеснялата за кръв тълпа. Не я видяха, докато се изкачваха на ешафода. Тя престана да диша, когато острието се спусна, но не пророни нито сълза. Сълзите й бяха пресъхнали. Чу писъка — кратък, пронизителен писък. Чу и последвалата внезапна и абсолютна тишина. И на другия край на претъпкания площад видя брат си, който се бореше, докато Стареца се опитваше да го задържи.

Следващата жертва се бе изкачила на ешафода и тълпата не обърна никакво внимание на слабото момиче, докато то си пробиваше път през площада. Трябваше й много време, за да стигне до него. Веднага щом го взе в ръцете си, той млъкна. И никога повече не проговори.

Той беше на сигурно място между двамата. Тя и Стареца го топлеха и го хранеха. Той не разговаряше с тях. Беше като пеленаче. Беше се оттеглил в света на детството си, в много ранното си детство. Тя дори успя да скъта няколко су и го заведе на лекар, но той само поклати глава. Не можеше да помогне на Шарл-Луи. Шокът, беше казал той, може да причини това на мозъка. Момчето беше намерило място от съзнанието си, в което беше в безопасност, беше избягало там, където никой не можеше да го намери и да му причини зло. И само Господ знаеше, дали някога ще изпълзи от пашкула, в който се беше обвило. Беше направила всичко, за да го защити, грижеше се за него. Едва намираха какво да ядат, тъй като зимата беше настъпила. И най-после Стареца беше дошъл при нея с предложение.

— Нямаме храна — беше казал той.

Жослин се беше усмихнала горчиво.

— Кажи ми нещо ново. От няколко дена вече нямаме храна.

— Е, имаше някакви остатъци. Трохи, повечето от които изяде брат ти. Но сега е ноември. Брат ти ще измръзне до смърт по улиците. През повечето време той не е на себе си и забравя да си облече пелерината. Има нужда от обувки, от одеяло и от прилична храна. Също както и ти.

Стоеше неподвижно и много тихо. Сърцето и умът й знаеха какво ще последва. Не беше казала на Стареца къде е била и какво е правила през онези два дни на месец юли, но той беше стар и мъдър като самото време и сигурно се беше досетил. Беше се досетил и за това, че не тя беше направила този избор.

Тя беше станала по-твърда и по-студена през последните няколко месеца. Единствената любов, която изпитваше, беше към Шарл-Луи. Дори Стареца едва понасяше. Нещата между тях вървяха някак си.

— Не ми казваш нещо, което вече да не знам — тихо му отвърна тя. — Имаш ли някакви предложения?

— Едно-единствено и то е очевидното. Имаш нещо, което можеш да продадеш. По улиците на Париж обикалят малко хора, които да не са щастливи да продадат всичко, което имат.

— Говори по-тихо — изръмжа тя, като хвърли обезпокоен поглед на Шарл-Луи.

Той беше пораснал въпреки трудния живот и липсата на храна. Дрехите му бяха дрипави, разкъсани и прекалено малки за издълженото му тяло. Беше на тринайсет години, но в очите му нямаше нищо. Погледът му беше празен и безизразен като на пеленаче.

— Това няма значение, Жослин. Ушите му може и да чуват, но умът му нищо не разбира. Няма и да разбере, ако ти решиш да продаваш тялото си по улиците, за да го нахраниш и да го облечеш.

Беше казано съвсем направо и откровено. Изведнъж тя почувства тялото на английския благородник върху своето, чу тежкото му дишане и въздишките му, почувства топлия му дъх върху лицето си и ръцете му, които й причиняваха болка, болка…

— Не! — извика тя. Протестът се изтръгна от нея инстинктивно.

Стареца само повдигна рамене.

— Забравих. Хората от висшата класа си имат други норми на поведение.

— Бих убила! — гласът й беше категоричен и пълен с отчаяние. — Бих заклала човек, за да му открадна портмонето. Бих обрала труповете дори на моите родители. Но не мога да продавам тялото си по улиците. Ще полудея.

— Хората, които убиват други, за да им откраднат портмонето, рядко изкарват достатъчно, за да се нахранят и облекат, какво остава да изкарат достатъчно за трима — отбеляза Стареца.

Странно, но чувството й за хумор взе надмощие над всички други чувства в този момент.

— Ти мислиш да живееш от наградата за моето тяло?

— Логично е. Мога да ти намирам клиенти и да се грижа за твоята безопасност.

— Можеш да ме защитаваш? — смехът й беше смразяващ.

— Никой не може да те защити. Никой не може да защити, когото и да било от нас. Но мога да ти помагам. Вече си оцеляла веднъж — не можеш да го отречеш. Живял съм по улиците на Париж прекалено дълго и имам представа какво ти се е случило през онези два дни в средата на лятото, когато изчезна. Ти оцеля, но не забогатя и това е твой пропуск. Можеш да го направиш отново. Този път ще имаш достатъчно добра причина.

— Дяволите да те вземат, не мога… — тя заплака от яд. Изведнъж чу сухата кашлица на Шарл-Луи.

— Той има нужда от одеяло — безмилостно повтори Стареца. — Има нужда от топла супа и лекарства. Ще умре, рано или късно. И ще умре преди теб — той е по-слаб, прекалено е слаб. Искаш ли да го гледаш как умира?

Тя потрепери. Беше студено, ужасно студено. Мисълта й се върна при мадам Клод, с нейното самодоволно лице и прекрасните й чаршафи, после си спомни нейните клиенти. Спомни си за графа и неговата склонност към насилие. Спомни си и за Никълъс Блекторн и за това как той я гледаше, без да си спомня коя е, като просто мислеше, че е една от безименните проститутки.

— Няма да се върна там — гневно изкрещя тя.

— Няма нужда да ходиш, където и да е. Мосю Порш, месарят, ме попита онзи ден дали искаш да спечелиш малко пари и дали ще бъдеш любезна с него. Ако отидеш при него в неговата къща, той ще ти плати.

Ако той беше проявил съчувствие или беше поне внимателен с нея, тя щеше да откаже. Но той й съобщаваше всичко това, като че ли то е вече уредено.

— Само един час или дори още по-малко, Жослин. Докато лежиш по гръб, можеш да си мислиш как ще изхарчиш изкараните франкове. Как може да не искаш?

Тя се замисли. Знаеше, че не може, че няма да каже не. Нали оцеля, въпреки че беше завързана и изнасилена, щеше да оцелее и след безчувствените плътски удоволствия на мосю Порш. Той не беше жесток човек — понякога й даваше едно-две парчета месо, които се въргаляха из магазина, а очите му бяха тъжни, не зли. Можеше да вземе парите му и да оцелее.

В крайна сметка, тя го направи три пъти. Два пъти с мосю Порш, защото гладът беше станал непоносим и костите на Шарл-Луи бяха започнали да прозират под бледата му, мръсна кожа. Тя имаше защо да благославя нямото вцепенение, което го беше обзело, защото не разбираше какво прави заради него. Нямаше и причина да узнае за срама, който сестра му изживяваше, нямаше защо да знае, че тя доброволно е поела по лошия, позорен път.

Третият път беше и последен. Не беше сигурна дали този грях е прибавен към другите грехове на душата й, защото актът не беше завършен. Едва ли имаше значение. Отдавна беше загубила душата си. А малко след нея беше загубила и вярата си в Бога.

— Няма да отида — каза тя на Стареца, когато той спомена, че още някой искал да ползва услугите й. — Мистър Порш е друго нещо — той е любезен, приятен човек и свършва бързо. И не очаква нищо от мен. Няма да отида при непознат…

— Порш беше отведен днес — уморено каза Стареца, беше прекалено изтощен, за да изпитва тъга, тревога или страх. — Издал го един от членовете на кварталния комитет. Не си губят времето с такива като мосю Порш. Грижат се гилотината да има работа.

Жослин прие новината за съдбата му само с повдигане на рамене, пропъждайки образа на мъжа, който се беше опитал да бъде любезен с нея.

— И ти вече си му намерил заместник? — каза тя.

Стареца поклати глава.

— Не точно. Мъжът, който предаде Порш. Той си имаше причини да направи това.

Жослин усети първите тръпки на ужаса да се прокрадват в душата й.

— И какви са те?

— Магазинът на Порш процъфтяваше. Мъжът искаше да вземе търговията му. Искаше също така и теб.

Тя дори не премигна.

— Предполагам, че процъфтяващият магазин се е оказал по-силно изкушение — отсъди тя категорично. — Отказвам отговорността да пада върху мен.

— Глупава благородничка! — скара й се Стареца. — Това не е просто игра. Мъжът е опасен. Той иска теб. Не можеш да кажеш не.

— Мога! Мога сама да направя своя избор!

— Той ще те намери. Той е човек, който притежава власт и с всеки изминал ден властта му става все по-голяма. Той е един от водачите на новото общество и е свикнал сръчно да намушква съседа си в гърба, свикнал е да намира слабите места на хората. Вече е напреднал доста в йерархията на революционното правителство. Няма кой или какво да го спре.

— Няма…

— Ще го направиш. Ще отидеш в къщата му и ще направиш всичко, което той пожелае. А ако не, Шарл-Луи ще умре.

— Но откъде той е узнал за нас? За мен, за Шарл-Луи…?

— Ти биеш на очи, Жослин, забелязваш се. Въпреки че искаш да останеш в сянка, хората знаят за малката благородничка и нейния брат, които се крият и скитат през нощта. Ти си прекалено хубава дори в дрипите си и не можеш да избегнеш хорските погледи. А работата на този мъж е да знае всичко. Не си мисли, че ще успееш да защитиш Шарл-Луи. Не можеш да защитиш никого от този мъж. Най-доброто, на което можеш да се надяваш, е да го успокоиш, като му доставиш удоволствие.

Още един път тя погледна към Шарл-Луи. Очите му бяха затворени, мръсната му чорлава коса закриваше изцапаното му лице. Той се беше подпрял на стената, а гръдният му кош се повдигаше и спускаше трудно, едва дишаше. Всяка дума достигаше и до неговите уши. Тя се надяваше и се молеше Стареца да е прав. Молеше се нито една дума да не е достигнала до съзнанието му.

— Кога? — знаеше, че няма избор. — Къде?

— В старата къща на Порш. Той вече е влязъл в нейно владение. Довечера. Ти не го познаваш, затова не се изненадвай глупаво, ако той се престори на приятен и мил човек. Той е вълк, който ще разкъса гърлото ти, ако не му доставиш удоволствието. Пази се.

— И кой е този вълк? — уморена от спора запита тя.

— Жан-Лу Малвиве.

Трябваше й цяла минута, за да осъзнае къде се намира. Тя лежеше по гръб на една шотландска поляна, слънцето печеше жарко над главата й, а наоколо се носеше уханието на ранните пролетни диви цветя. Земята беше твърда, но не беше по-твърда от павираните парижки улици. Слънцето беше ярко, топло, а небето — ясносиньо. Мрачните, вонящи градски улици отдавна бяха изчезнали. Никога повече нямаше да стъпи във Франция.

За първи път приветства като добре дошло примирието, което Никълъс Блекторн й беше наложил. Ако нямаше чувство за чест, отдавна щеше да върви по пътя си и вече щеше да е далече от неговите ръце. Но, по някаква неизвестна причина, тя не искаше да си отиде. Имаше достатъчно познания за това как да се скрие от неумолимия, жесток, хищен враг и как да му избяга. Но му беше дала думата си и щеше да я спази. Освен това, един ден примирие означаваше един ден на спокойствие, топлина и слънчева светлина, означаваше един ден сред природата. Като че ли се връщаше на отдавна забравено място, като че ли си връщаше нещо отдавна загубено.

Тя седна и се огледа наоколо със задоволство. Досега не се беше замисляла сериозно за бъдещето — животът беше нещо, с което трябва да се справяш, ден след ден, и недоволството можеше да стане причина за смъртта ти, също както и надеждата. Но ако ветровете на съдбата са попътни, ако можеше да избира, тя щеше да избере живота сред природата. Искаше да живее далече от градската воня и задушаващите я тълпи, искаше да живее сред дърветата, цветята и птиците, искаше да вдъхва аромата на свежата трева и да чува ромона на бързотечащата вода.

Това място й харесваше. Сините планини в далечината, старите вековни дървета, каменистата почва — всичко й харесваше. Не приличаше на никое друго място — беше спокойно и усамотено, тихо местенце. Можеше да бъде щастлива в място като това. Нямаше представа дали сега е сезона на малините и къпините. Изправи се, без да бърза. Косата й беше изсъхнала и се спускаше в безпорядък по гърба й и тя си помисли дали да я отреже с ножа, който Никълъс й беше дал и тя беше наточила. Не, не можеше да го направи. Винаги подстригваха ниско жертвите на Мадам Гилотината, така че косите им да не пречат на острието. Всеки път, когато си помислеше да подстриже дългите си кичури, чувстваше студеното острие да се забива в уязвимия й гол врат.

Нямаше къпини, но имаше цветя. Тя коленичи и се наведе ниско, още по-ниско, за да вдъхне уханието им. Не искаше да слага край на краткия им живот, като откъсне. Изведнъж чу един познат, вбесяващ я глас да произнася думите бавно, както обикновено.

— Колко очарователна сцена, Жослин. Като че ли Мария-Антоанета си играе на краварка. Ако знаех, че копнееш за прелестите на природата, можеше да спрем много по-рано.

Тя не помръдна, не искаше да му достави удоволствието да я види как трепва. Стори й се, че уханието на цветята става по-остро, почти парливо. Изправи се бавно и го погледна. Стоеше в другия край на просеката.

— Хвана ли нещо?

Въпросът беше зададен от учтивост. Той поклати глава и се приближи към нея. Изведнъж я обхвана паника.

— Досега нищо.

Когато стигна до нея, тя отстъпи назад с препъване. Отчаяно искаше да го избегне.

— Даде дума, че няма да ме докосваш — напомни му тя, без да се интересува, че гласът й прекалено ясно издава страха й.

Усмивката му беше тънка и много опасна.

— Какво да ти кажа, мила? Както винаги, аз излъгах.

Глава 14

Жослин приличаше на уплашена сърна, така както го гледаше с огромните си тъмни очи. Тя рядко показваше, че е уплашена, но този момент явно беше по-различен. Всичките й защитни сили се бяха стопили под въздействието на природата, а Никълъс беше извънредно доволен и щастлив да види това. Лесно му беше да пренебрегне слабото угризение, което, кой знае защо, изпитваше.

— Аз само ще те целуна, моя най-скъпа — замърка той.

Говореше тихо и успокояващо. С такъв глас еднакво добре се справяше с уплашените коне и нервните жени. Почти винаги имаше успех — много малко жени успяваха да устоят на съблазнителните нотки в гласа му.

Жослин, разбира се, беше направена от доста по-твърда материя в сравнение с повечето жени. Въпреки това той очакваше, че мъркането му ще има същото въздействие и върху нея. Тя продължаваше да отстъпва заднешком, като че ли беше видяла самото олицетворение на дявола. Една по-слаба жена би постъпила точно така, но той не очакваше от нея да реагира по същия начин. Не беше жена, която се плаши лесно — дама, която не се страхува да използва отрова, едва ли може да се нарече страхливка. Но нещо в него я разтърсваше и плашеше. Съзнанието за това му доставяше извънредно голямо удоволствие.

— Ти обеща — каза тя отново, като продължаваше да отстъпва.

— Аз нямам чувство за чест, предупредих те — той уверено пристъпи към нея. — Освен това следобедът е много приятен, духа нежен бриз и има красива жена наблизо. Това вече е прекалено много. И светец не би устоял.

— А ти едва ли можеш да се наречеш светец…

Както отстъпваше заднешком, тя се препъна в една клонка и той я улови, докато падаше, след което нежно и леко я притегли към себе си. Тя се съпротивляваше, разбира се, но беше обречена, той знаеше това, защото беше много по-силен от нея.

— Само една целувка, любов моя!

Постави пръстите си под брадичката й и повдигна главата й, така че да срещне очите й и да може да приближи устата си до нейната. Тя стоеше неподвижно, докато неговите устни опитваха вкуса на нейните, но той усети лекия трепет, който пробяга по крехкото й, но силно тяло и лениво се запита какво ли го е причинило. Омраза? Или желание?

Повдигна още повече главата й. Искаше хубаво да надникне в очите й. Бяха затворени, лицето й беше пребледняло и напрегнато.

— Колкото по-скоро се предадеш, толкова по-бързо ще приключи всичко. Нищо повече от една обикновена целувка.

Трябваше му само малко усилие, едва доловим натиск на пръстите и устните й се отвориха. Той я целуна бавно, много бавно, и вложи цялото си умение в тази целувка. Тя остана в ръцете му и ако не беше съгласна и не отговаряше на целувката му, то поне не се и бореше. Отначало тялото й беше сковано, а после се отпусна и стана по-податливо, бедрата й се притиснаха към неговите само с незначителен натиск от негова страна, ръката му помилва гърба й и той се изправи, а съвършените й гърди се притиснаха до неговите. Единствената преграда между тях беше тънкият плат на роклята й. Той чуваше мързеливото жужене на пчелите наоколо, далечната песен на птиците и шумоленето на листата над главите им. Продължаваше да я целува, докато, най-после, тя затрепери, а и самият той започна да трепери. Прииска му се да я положи върху дъхавата трева, да разкъса дрехите й, да разкъса и своите, и да потърси успокоение и облекчение в сладкото й тяло.

Не беше сигурен какво го възпря. Не беше липсата на желание — беше възбуден като момче и щеше да избухне още в мига, в който тя го докоснеше. Може би го възпря начинът, по който ръцете й се стегнаха и го докоснаха по раменете, изразявайки мълчалива молба. Може би причината беше в мекото й и нежно тяло, и в силната й, твърда душа. А може би, за първи път в живота му, му се прииска да постъпи както трябва, да спази дадената дума и благоприличието.

Бавно я пусна. Престана да я целува, прекара устните си по бузата й и изчака, докато най-сетне се увери, че тя няма да падне, когато я пусне. А може би изчакваше, за да бъде сигурен, че той няма да падне? И едва тогава отстъпи назад.

— Ето, видя ли — каза с глас, който не издаваше никакви чувства, — нищо повече от обикновена целувка.

Жослин отвори широко очи и ги втренчи в него. Беше изненадана и разтревожена. Странна реакция, помисли си той, наистина странна реакция, породена само от една обикновена целувка и нищо повече.

— Щом това беше само една обикновена целувка, не мога да си представя как ще изглежда една по-сложна целувка.

— Мога да ти покажа.

Той протегна ръце към нея.

Но този път тя беше по-бърза от него и успя да се изплъзне.

— Къде отиваш?

— В хижата. Тъй като не си успял да хванеш риба за вечеря, ще трябва да се погрижа сама за нея. Това стогодишно пиле, което Кръчмаря донесе, ще трябва да ври с часове, докато стане годно за ядене.

— Предполагам, че очакваш от мен да му извия врата — каза той с глас на мъченик.

Усмивката й беше странна и обезпокоителна.

— Ни най-малко. Аз съм много способна в убиването… на пилета.

Той не можа да се сдържи. Избухна в гръмогласен смях, в който нямаше мрачни и иронични нотки както обикновено.

— Нима ще отровиш и това бедно същество?!

Тя го гледаше така съсредоточено, като че ли не беше го виждала никога преди. Огромните й тъмнокафяви очи бяха широко отворени и бдителни, а прекрасната й, желана уста беше широко отворена от изненада. Изглеждаше така, като че ли беше видяла призрак.

— Защо си толкова изненадана? — запита я той. Все още беше в нехарактерно за него добро настроение. — Да не би да съм разкрил отвратителния ти план? Извини ме за играта на думи.

Ужасната му шега не успя да изтръгне от нея ответна усмивка. Тя го гледаше все така втренчено. Беше мъртво бледа. А после се обърна и побягна.

Той се изкуши да я догони, но реши да остане на мястото си. Стоеше и я гледаше, докато тя бягаше през поляната, а полите на роклята й и дългата кестенява коса се развяваха след нея. Приличаше на малка горска нимфа — невинна и прекрасна. Той знаеше, че ако се втурне да я преследва, лесно ще я хване. Но не беше готов, не искаше да го направи, защото почувства, че доброто му настроение отново е помрачено от по-тъмната страна на неговия характер.

Беше оставил рибарските си принадлежности долу до реката, когато се беше поддал на изкушението да тръгне да я търси. Трябваше да отиде да ги вземе. Но стоеше и си мислеше за онзи кратък миг, в който тя беше пожелала да го целуне в отговор на неговата целувка. Може би когато сенките се удължат, той ще успее да изтръгне от нея още по-страстен отговор. Но не беше сигурен дали иска да предизвика нейната страст. Това беше най-лесното и най-очевидното от всички отмъщения — да съблазни изпълнената с омраза Жослин, да разкъса дрехите й, да победи гнева й, да събори преградните стени, да я накара да лежи увита около тялото му, да я накара да се задъхва, да отнеме дъха й, да я обезоръжи, да събуди в нея нагона. Не, това щеше да бъде прекалено лесно. Знаеше как да накара жените да му отговорят с желание, беше го правил толкова много пъти, че беше безпогрешен. И дори жена, жадуваща за мъст и кръв като Жослин, нямаше да може да се съпротивлява дълго.

Той тръгна към хижата. Предишното му весело и спокойно разположение на духа беше изчезнало. От комина излизаше дим, миризмата на пушек и на горящо мокро дърво се носеше из въздуха и той осъзна, че отново се беше спуснал студ. Той се спря и се загледа в порутената постройка. Зачуди се дали, ако нещата се бяха развили другояче, щеше да успее да я запази. А след това потрепери от студ. Щетите бяха нанесени много отдавна, десетилетия наред за хижата не бяха полагани грижи, огънят се беше оказал само последното камъче, което беше преобърнало колата. Онзи педант, баща му, не се интересуваше от такива лекомислени удоволствия като лова и риболова, а и лудите Блекторнови обикновено не се грижеха за собствеността си. Въпреки че Никълъс беше оставил хижата да се срути, може би дядо му беше този, който първи я беше оставил на произвола на съдбата.

Дядо му беше убит в леглото на любовницата си. Един от чичовците му беше убит на дуел, а другият се беше самоубил със собствената си ръка. Никак не беше чудно, че бяха оставили това местенце в Шотландия на ветровете и огъня. Блекторнови бяха прекалено заети със саморазрушението си и не можеха да обърнат внимание на някаква си обикновена ловджийска хижа.

Какво ли щеше да струва ремонтът на хижата? Сигурно повече, отколкото той притежава. Не беше сигурен дори, дали щеше да запази хижата. Това щеше да бъде абсурдно, като се имаха предвид петстотинте акра първокласни ловни гори, които заобикаляха постройката. Ако беше ги продал навреме, можеше да плати някои от по-значителните си дългове и да си опита късмета в нови залагания. Но не беше и сега можеше само да съжалява за грешката и да се обвинява за сантименталното си размекване.

В живота му нямаше място за сантименталност, за топлота или слабост — било то душевна или физическа. Красотата на мястото му беше изиграла номер и го беше накарала да мисли различно навремето. Досега трябваше вече да е научил, че може да разчита единствено на себе си и на разума си.

Едно нещо беше от сигурно по-сигурно — той нямаше да спи в едно и също легло с Жослин, без да я похити. Щеше да я съблазни и да я накара да забрави желанието си за мъст, а след това щеше да я изостави. Вече не искаше да я вземе със себе си в Лондон — това беше лудост. Тя имаше лош ефект върху него. Започваше да се тревожи за нея, искаше да се грижи за нея. А всъщност не искаше и нямаше намерение да се тревожи и да се грижи за никого.

Кръчмаря не се виждаше — факт, който едновременно го обезпокои и го зарадва.

Жослин вече се беше справила с пилето. То може и да беше старо и жилаво, но миришеше прекрасно. Приятната миризма погъделичка ноздрите му още щом влезе в пригодената за живеене стая. Жослин беше в другия й край и го гледаше уморено. Той със съжаление забеляза, че беше вързала дългата си кестенява коса, която се спускаше на опашка по гърба й.

Той също се беше уморил от чакането. Тя беше там, оставена на неговата милост, а той я искаше. Защо, за Бога, трябваше да се колебае? Винаги се беше гордял с пълната липса на чувство за чест и благоприличие, винаги беше смятал, че желанията и нагонът трябва да се удовлетворяват, независимо от цената. Не можеше да си позволи да се размекне сега. Ако покаже някакво съжаление към Жослин, ще свърши живота си с прерязано гърло или със стомах, пълен с отрова.

Но можеше да завърши така живота си и без да задоволи желанията си, затова беше по-сигурно за всеки случай да го направи. Трябваше да се порадва на прелестите, които неговият палач предлагаше. Въпреки че му отговаряха неохотно, нейните устни бяха много сладки. А страстната камериерка, която беше похитил в странноприемницата преди няколко дни, само беше раздразнила апетитите му. Нямаше да приеме никакъв заместител на Жослин. Жослин беше тази, която той искаше, искаше тя да се гърчи под него, искаше да влезе в нейното крехко, борбено тяло. И Жослин беше тази, която щеше да има.

Жослин знаеше, че времето й е изтекло. Беше приела този факт и се беше примирила. И така, той щеше да вземе тялото й. Това и трябваше да се очаква. Ако имаше някакъв разум, това трябваше да я радва, защото по този начин той щеше да й даде още едно основание за силна омраза. А във време, когато тази омраза започва да затихва и чувствата й да се колебаят, тя имаше нужда от всичкия гняв, който можеше да събере.

Ако само не се беше усмихнал. Целият днешен ден, от началото до края, беше една катастрофа. Твърдостта и защитните й сили бяха атакувани и отслабени. Черният демон беше изчезнал и на негово място се беше появил един уморен от света провинциален джентълмен с опасно чувство за хумор и усмивка, която можеше да разтопи дори сърцето на Горгона. Въпреки че се бе опитала да накара сърцето си да закоравее, една малка част от него все още беше страшно уязвима. Усмивката на врага действаше като слънчева светлина върху замръзналата й, ледена душа.

Но сега на лицето му нямаше усмивка, изражението му не излъчваше лекота и безгрижие. Ако нямаше доказателства за противното, тя щеше да си помисли, че последните няколко часа е прекарал с бутилка бренди в ръка. Чувствата, предизвикани от топлината на следобеда и красотата на горската полянка, бяха изчезнали, нещо черно и изкривено ги беше засенчило. И тя си каза, че трябва да приветства с добре дошла тази сянка, този мрак. Така нямаше да има опасност за нея, тя нямаше да отстъпи пред злите сили.

— Уморих се да чакам, красавице.

Уж галеното обръщение издаваше известно презрение към нея. Жослин остана спокойна. Не помръдна. Водата, в която беше сложила пилето, още не беше завряла и тя не можеше да я използва като оръжие, а не беше сигурна в силата си. Колко ли далече можеше да запрати желязната тенджера? Ако успееше да го фрасне с нея по главата, можеше и да го убие, но той беше много по-висок от нея и тя нямаше да достигне главата му. А, разбира се, не можеше да го помоли да се наведе, за да се изложи на опасност, нали?

Но тя не беше беззащитна. Не, никога не е била беззащитна. Докато имаше на разположение ума и езика си, все още можеше да се бори с него.

— Не — каза тя, — не се приближавай.

Очевидно разумните й думи го стреснаха и го спряха по средата на настъплението му. Ако можеше да го забави, докато заври водата, все още имаше добри шансове за надмощие.

— Не? — повтори той. — Не знаех, че имаш право на глас по въпроса.

— Нима изнасилването е едно от твоите хобита? Знам, че си жалък, презрян окаяник, но мислех, че дори и ти имаш някакви критерии.

Усмивката му не вдъхваше сигурност.

— Никога през живота си не съм изнасилвал жена — каза той, като се приближаваше бавно. — Мисля, че е време за нови преживявания. Ако се стигне дотам. Но мисля, че няма.

Гневът й избухна.

— Мислиш, че ще ти се дам доброволно? Мислиш, че съм достатъчно глупава да се увлека по тебе? Мислиш, че като ме докоснеш и аз ще се разтопя, така ли?

— Не. Мисля, че ти си извънредно разумна и практична французойка, която знае, че аз съм много по-силен от нея. Съпротивляването ще бъде загуба на време. И особено след като съм стигнал до заключението, че девствеността ти не е залог в тази игра.

Тя откри, че може да влезе в тон с насмешките му.

— Казваш, че се съмняваш в невинността ми? Господи, сър, как можете така да ме обиждате?

— Не би могла дълго да оцелееш в Париж, без да изгубиш девствеността си. Тя обаче няма значение за мен.

— Много съм щастлива, че все още ме смяташ за достойна за похотливите ти намерения — думите й бяха разяждащи и хапливи като киселина. — Ако очакваш да намериш в мен цял арсенал от еротични умения, страхувам се, че ще бъдеш ужасно разочарован.

— Не, няма да бъда — беше се приближил опасно близо. — Очевидно, твоите преживявания не са оставили добри впечатления у теб и не са те накарали да обикнеш това занимание. Ти се бориш със себе си всеки път, когато те докосна.

— Боря се с тебе!

Той повдигна рамене, усмивката му беше мрачна и присмехулна.

— Щом настояваш, нека да е така. Можеш да си мислиш каквото и да е, щом това те прави щастлива. Можеш да си мислиш, че нежните звуци, които ще издаваш, са викове на протест. Можеш да си мислиш, че начина, по който ще извиваш тялото си, ще бъде в резултат на отвращение. Че ме целуваш, само защото аз искам така. Всичко това няма да има никакво значение за мен.

Водата почти беше завряла. Тя се приближи до тенджерата, като се надяваше, че движението й изглежда съвсем естествено.

— Ако ме докоснеш, ще се съпротивлявам — бясно произнесе тя, като с бързо и неочаквано движение хвана тенджерата и провери тежестта й. Беше дяволски тежка!

— Ако те докосна, ти ще се предадеш. Да ти покажа ли?

Той се приближи. Леглото беше точно зад него и тя знаеше, че той може да я завлече там твърде лесно и да я обладае.

— Докосни ме и ще те убия.

Можеше поне да наклони тенджерата и да залее краката му с врялата вода. Щеше може би да опръска и своите, но болката си заслужаваше. Може би щеше да успее да избяга, докато той се опомни.

— Това си го казвала безброй много пъти — търпеливо произнесе той. — Но ти знаеш, малка моя сладка убийце, че може би си заслужава да опиташ.

Тя бързо пристъпи напред и наклони тенджерата, но той се протегна и я лиши от единственото й оръжие.

— Разчитам на теб, любима — прошепна й той.

— Не, това ще бъде изнасилване — яростно му отвърна тя.

— Не — противопостави й се той. — Няма да бъде.

Тя успя да устои на похотливата му целувка. Успя да устои на силата, с която я дръпна на леглото, събори я по гръб и покри тялото й със своето. Успя да устои на докосването на ръцете му, които хванаха здраво гърдите й, успя да устои на усещането, породено от допира на възбудения му член до корема й. Но не можа да устои на неочакваната нежност, на зараждащата се топлина в утробата й, на топлината в гърдите си и на дяволския копнеж, който завладя сърцето й.

Той повдигна главата й и се взря в очите й. Зениците му проблясваха в здрача.

— Виждаш ли, Жослин? Никакво изнасилване.

Той се наведе да я целуне отново и тя разбра, че ако устните му докоснат нейните още веднъж, ще бъде изгубена. Диво извърна главата си, като се зачуди на неочакваната скованост на врата си и на паренето в очите си.

— Ако го направиш пак, въобще няма да се замисля дали да не те отровя.

Усмивката му беше вбесяващо самодоволна.

— Мисля, че няма да ме убиеш.

— Тогава ще се самоубия.

Това го възпря, поне за момент. Думите й бяха кратки, неумолими и поне за момента, бяха дяволски искрени. Тя наистина мислеше това, което казваше. Беше достатъчно умен и проницателен, за да я разбере правилно.

— Не ставай мелодраматична — гласът му беше лишен от каквито и да било чувства. — И двамата знаем, че няма да ти е за първи път. Какво ще каже твоят католически Бог за това?

— Моят католически Бог загина на гилотината. Аз съм истинско дете на Революцията — не вярвам в нищо. Ако има живот след смъртта, той сигурно ще е по-добър от този. Ако продължаваш да правиш каквото си намислил, ще разбера какъв е отвъдният живот.

— Мога да те спра.

Тя бавно поклати глава.

— Можеш да ме спреш да не убия теб. Но ще бъде много по-трудно да ме спреш да не убия себе си. Има скали, реки, океани. Мога да скоча и от бързо препускаща карета. Мога да се промуша с нож толкова бързо, че ти дори да не разбереш. Има места на тялото, от които кръвта и животът изтичат бързо. Не можеш да ме спреш.

Той все още не помръдваше. Ръцете му все още бяха положени върху гърдите й, но вече не я милваха, а изражението му беше мрачно.

— А защо си мислиш, че бих се разтревожил. Може и да не направя усилие да те спра.

Беше победила и го знаеше. Усмихна се горчиво.

— Няма да се опиташ да ме спреш. Но може би ще те разтревожи липсата на каквито и да било чувства в теб, може би ще те разтревожи липсата, на каквото и да е съзнание в теб. Може би образът ми ще те преследва късно нощем. Ще те накарам да полудееш.

— Моя сладка Жослин — уморено й каза той, — това е нищо. Не можеш да направиш нищо повече от това, което вече е сторено.

Той отмести ръцете си от гърдите й и ги придвижи нагоре по тялото й, за да обхване с длани упоритата й брадичка.

— А и не съм сигурен дали наградата не си заслужава да понеса това наказание.

И той покри устата й със своята — влажна и широко отворена — и я целуна бавно и внимателно. Езикът му се движеше толкова изкусно, че на нея й се прииска да крещи от мъка и още някакво чувство, което не разбираше. Вдигна ръце и ги сложи на раменете му, за да го изблъска назад, но знаеше, че опитът й предварително е обречен на неуспех, защото този път твърдо беше решил да го направи, а той беше безмилостен. Нямаше сърце. Но, незнайно как и защо, ръцете й се плъзнаха по врата му и го придърпаха по-близо и тя го целуна в отговор. За първи път в живота си целуваше някого.

Това беше чудо. Чувстваше се така, все едно се носи по водата. Единственото, което усещаше, бяха устните му върху нейните — беше усещане за интимност, каквото никога преди това не беше изпитвала. Нищо подобно не беше усещала по време на всички онези наложени й сношения с мъже. Искаше й се да се разтвори, да се загуби в сладостното усещане, което целувката му предизвикваше. Искаше й се това да продължава вечно. Искаше й се вечно да изпитва този прилив на нежност и страст.

— Хм! — гласът на Кръчмаря и неговият познат кокни успяха да проникнат през мъглата, която я обгръщаше. — Блекторн…

— По дяволите, веднага се измитай оттук. Веднага! — бясно каза Никълъс, като дори не погледна към нахалния си слуга. — Веднага!

— Извинете ме, но точно това няма да направя. Ние сме в затруднение и няма време за губене.

Никълъс отпусна главата си върху рамото й, зарови лицето си в косите й и тя чу затрудненото му дишане. Той се опитваше да се овладее. А после скочи от леглото, бързо и неочаквано я изостави, а на нея й се прииска да се свие на кълбо. Изпитваше срам и мъка.

— Новините сигурно са ужасно добри! — изръмжа той и от мястото си върху леглото Джили разпозна гнева, който обикновено го обземаше, когато нещо не ставаше по неговата воля. Същият гняв беше изписан на лицето му и докато я преследваше с каретата.

Гневът му обаче не направи никакво впечатление на Кръчмаря.

— Новините са дяволски лоши! — призна той. — Джейсън Харгроув е умрял преди малко повече от седмица. Това е достатъчно лошо, но на всичкото отгоре, неговата вдовица е решила, че публичният позор е нещо, което не й отива, и е разказала една история, в която те описва като абсолютен негодник — ни повече, ни по-малко.

Жослин седна, намести полите на роклята си, като с недоверие осъзна, че дрехите й са все още на нея, и то в прилично състояние. А тя се беше почувствала гола в ръцете му!

— Никълъс Блекторн — абсолютен негодник! — каза тя. Успя да придаде на гласа си безгрижни и присмехулни нотки. — Можете ли да повярвате в такова нещо?

Той дори не я погледна.

— Бързо възстановяваш силите си, любима — промърмори той, а тя като че ли съжали за прибързаността си.

— Онази жена разправя, че си я изнасилил — продължи Кръчмаря непоколебимо — и че не си убил съпруга й на дуел, а си го застрелял в гръб.

— Никога през живота си не съм изнасилвал жена — провлече думите Никълъс, без въобще да се впечатли от изреждането на предполагаемите му престъпления. — Да. И все още не съм.

Той хвърли многозначителен поглед към Жослин, която се плъзна на пода и отиде до огъня. Никълъс продължи:

— И ти, и аз, и двамата знаем каква е истината и как се срещнах със съпруга й, а и секундантите ни знаят. Но предполагам, че никой не си е направил труда да каже нещо в моя защита?

— Не ми е известно някой да го е направил. Те са по петите ти, това е факт. Вече е заведено дело и местният съдия само чака случая, който ще го превърне в герой. А и това не е всичко.

Никълъс въздъхна.

— Да, не бих могъл да се отърва само с това, нали?

— Нейната господарка също е по петите ти — той кимна по посока на Жослин.

— Елън? — ужасена отрони Джили.

— Не ти вярвам! — каза Никълъс. — Оная моя превзета братовчедка едва ли ще се втурне да гони слугинята си. Но може би Мамзел е нещо повече от слугиня, а? Е, все още не мога да си представя, че братът на Елън ще седи със скръстени ръце и ще позволи това да се случи.

— Съмнявам се, че брат й знае. Тя не е сама. Пътува с някой си Уилтън-Грининг и вероятно след по-малко от ден ще са тук.

— Господ да ни е на помощ! — едва чуто промълви Никълъс и взе бутилката с бренди. Жослин като замаяна проследи как той отпи прекалено щедра глътка. — Как успя да разбереш всичко това?

— Очевидно този джентълмен, който пътува с нея, изпраща слугата си напред, за да ангажира стаи в странноприемниците. И последното съобщение е изпратено на персонала на странноприемницата в града, сред персонала, на която има и една весела вдовица. Разреших си да се погрижа за транспорта.

— Знам, че мога да разчитам на теб — каза Никълъс, като се приближи до огъня. Жослин отскочи назад, по-далеч от него, а той й се усмихна с иронична, многозначителна усмивка. — Какво си намерил?

— Два кораба, които ще потеглят от Дънстър. Единият към Франция. Удобствата, които предлага, са приемливи. Вторият — към Холандия. Този кораб е по-стар и се клати повече, а и защо ти трябва да ходиш в Холандия? Запазих места на кораба за Франция.

— За трима ни, предполагам? — с коприненомек глас каза Никълъс.

— Аха.

Краткото потвърждение на Кръчмаря беше заглушено от вика на Жослин — вик на ужас.

— Не! — изкрещя тя.

Никълъс я погледна.

— Не обичаш да пътуваш по вода ли, красавице? Може би страдаш от морска болест? Не се тревожи, ще подпирам главата ти, докато повръщаш.

— Няма да се върна във Франция.

— Холандия в момента също е френско владение. Не виждам каква е разликата.

— Не мога да се върна там — тя се презря заради отчаянието в гласа си. — Моля те. Всичко друго, но не и Франция.

— Молиш ли ме, Жослин? Нима чух молбата ти? Чувал съм те да заплашваш, да заповядваш, но не бях те чувал да се молиш — гърлено замърка той. — Искам да се насладя на новото преживяване.

— Корабът за Франция е по-добрия избор — с безразличие каза Кръчмаря. — Той е по-нов, маршрутът е по-кратък и тръгва един ден по-рано. Един ден по-малко ще си изложен на риска да те заловят онези, които жадуват кръвта ти.

Никълъс я погледна. Погледът му беше безучастен, като че ли случаен. Тя сама му беше дала неоспорима власт над себе си и не можеше да се преструва и да я отрича. Сега, след като знаеше какво я ужасява най-много, той можеше да си отмъсти както иска и тя не можеше да направи нищо.

— Ще се качим на по-късния кораб — каза той, като извърна главата си. Не че бързаше да я унижи и укроти веднага, след като узна от какво най-много се страхува. Щеше по-дълго да вкусва от удоволствието, което отлагането на присъдата предлагаше. — Много ми се иска да видя Холандия. Искам да вкуся от тяхното… сирене. А и оттам ще можем да продължим надолу към Венеция. Мисля, че Жослин никога не е виждала Босфора. Нали, любима?

Тя почувства облекчение и внезапна слабост. Едва успя да поклати глава, след което се обърна да види какво става с пилето. Очите й горяха, пареха, но тя си мислеше, че парата е причината за това.

— Както искаш — каза Кръчмаря. — Ако бях на твое място, не бих останал и минута повече тук. Хората знаят, че притежаваш хижата и земите наоколо, и е логично да те търсят тук. Ако имат ум, първо тук ще дойдат.

— Очевидно Тони Уилтън-Грининг има ум — измърмори Никълъс. — Но ми е трудно да си представя как е могъл да наруши спокойствието си и да преодолее ленивостта си, за да извърши нещо толкова героично и изискващо доста физически усилия. Сигурно е влюбен в братовчедката Елън — лицето му потъмня за миг. — Да не би пък да е влюбен в теб, мила? Мотал ли се е Тони из помещенията под стълбите?

— Не ставай отвратителен — възбудено заговори тя. Отново чувстваше онзи странен, силен гняв, който чак предизвикваше болка.

Усмивката на Никълъс беше едва доловима, но много опасна.

— Не бих го обвинявал. Но съм съгласен с Кръчмаря, що се отнася до безопасността на трима ни. Веднага щом изядем вкусната вечеря, която Жослин ни е приготвила, ще потеглим. Не ми се иска да убивам още някого, а ако Тони не се е променил от времето на познанството ни в Кеймбридж, не би се задоволил с друг отговор, освен с дуел. А аз не искам да загубя главата си.

— Ще ни трябва повече от половината ден, за да стигнем до Дънстър — съгласи се с него Кръчмаря. — С каретата не може да се движим толкова бързо, колкото бихме могли, ако яздим.

— Не бъди така разстроена — каза Никълъс, а дългите му пръсти погалиха Жослин по бузата, преди тя да успее да се отдръпне. — Скоро ще намерим друго легло, на което да си легнем.

Изпълнението на присъдата още веднъж беше отложено. Някъде по пътя, след като тръгнат оттук, и преди да се качат на кораба за Холандия, тя ще намери начин да избяга. Ще трябва да им се изплъзне, да се скрие и да чака до идването на Елън. Беше успяла да се скрие от мародерстващите тълпи на Париж, можеше да успее да се скрие и от този непоколебим мъж, щеше да успее, въпреки че той я познаваше много добре.

Когато каза на Кръчмаря, че ще поемат към Холандия, тя си помисли, че го прави от съжаление към нея. Не трябваше да издава паниката си. Все едно, кракът й нямаше повече да стъпи във Франция. Дори да успееше да я завлече на борда, тя нямаше да остане там, докато наближат бреговете на Франция.

Беше се заклела да не се връща там. На обещанието, което беше дала сама на себе си, беше подчинено всичко, целият й живот, включително и клетвата й за отмъщение.

Но не, това сигурно беше някакъв странен жест от негова страна. Нейният страх от завръщането във Франция, само щеше да го накара да я заведе там. Защо все забравяше, че й е враг, че той е виновен за сполетялата я трагедия, че той е този, който я подтикна към безчестие?

Господи, защо го беше целунала?

Глава 15

Сър Антъни Уилтън-Грининг никога досега не беше мислил за себе си като за безмилостен човек. Да, разбира се, той знаеше какво иска и винаги успяваше да го получи, като не вдигаше особен шум около желанията си. Не беше мислил за себе си като за човек, който просто премахва всички препятствия по пътя си. Следователно планът му да извади от строя уважаемата мис Бинърстън учудваше и забавляваше дори самия него.

Тя не му вярваше и строго пазеше безпомощното си малко агънце от него. Не че Елън беше наистина безпомощна. През трите дена, през които бяха на път, той беше стигнал до заключението, че тя беше много по-способна, много по-опитна и много по-твърда, отколкото той беше предполагал. Но мис Бинърстън знаеше, че нейната прехрана зависи от Елън, от оставането на Елън неомъжена и зависима от нейното присъствие, и правеше всичко възможно, за да удължи сегашното състояние на нещата, което не беше особено добро за Елън. Та тя дори спеше в леглото с Елън — нещо, което изобщо не беше необходимо!

Може би трябваше да се ласкае от мисълта, че Бини го смята за достатъчно безчестен, за достатъчно опасен мъж, че го смяташе способен бързо да се вмъкне в моминското легло на Елън, но той беше ядосан, направо вбесен. За кого го вземаше тя, за Никълъс Блекторн? Антъни Уилтън-Грининг никога през живота си не беше правил нищо безчестно и позорно. До днес.

— Къде е Бини? — попита го Елън късно тази сутрин, след като той вече се беше качил в каретата.

Той придаде на изражението си дълбока загриженост.

— Замина си — отвърна й той кратко и ясно, като си спомни за жената, която беше оставил заключена горе да блъска по вратата на спалнята и да кряска като хищна птица.

— Не ставай смешен, Тони — благо го укори Елън. — Току-що я видях.

— Аз я успокоих, че сам ще ти съобщя ужасните новини. Получи съобщение, че сестра й е на смъртно легло.

Той успя да каже това сериозно, като сам се зачуди на актьорските си дарби.

— Сестра? Бини никога не е споменавала, че има сестра. Мислех, че е единствено дете.

— Полусестра — доизясни Тони, като си придаде важност.

— Но тя никога не е споменавала…

— Незаконородена — продължи той. — „Колко ли още подробности ще трябва да измисли?“ — Били са разделени заради моралното падение на майка им, но сега сестра й е на смъртно легло и Бини няма друг избор, освен да отиде да я види. Оставих я горе, докато тя си поръчваше карета, която да я закара до там, а Хигинс ще я придружи.

— Това е невероятно! Не може да бъде! — каза Елън.

— Не, само е тъжно — противопостави се Тони.

— И ти остави и прислужника си да замине?

— Хигинс настоя. Бини беше сломена от мъка, че ще трябва да те изостави в такъв тежък момент, но кръвта вода не става, нали знаеш.

Той все още беше, както подобава на случая, извънредно сериозен. Елън поклати глава.

— Невероятно — промърмори тя отново. — А защо е решила да се довери на теб?

Тони не беше сигурен как трябва да приеме това, но тъй като кочияшът вече беше потеглил и те бяха започнали последния преход до Шотландия, той можеше и да направи опит да разбере.

— Съмняваш ли се в мен?

— О, не, разбира се — Елън беше напълно искрена. Носеше рокля в не толкова крещящо жълто, а Бини беше успяла да вдигне косата й на кок, преди Хигинс да й беше устроил засадата. Както винаги, Елън беше дяволски съблазнителна. — Аз знам много добре, също както и ти, че моята репутация не е застрашена от теб — продължи тя, без да знае за похотливите мисли, които се въртяха в главата му.

— Какво искаш да кажеш?

В същото време той се чудеше, колко ли силно е пристегнат корсетът й под претрупаното й облекло. Чудеше се как ли би изглеждала в нещо по-просто, нещо свободно падащо, което да обгръща прекрасното й закръглено тяло. Чудеше се и как ли би изглеждала абсолютно гола.

— Всички в обществото знаят, че сър Антъни Уилтън-Грининг е безупречен джентълмен. Никой никога не би дори помислил, че можеш да извършиш нещо безчестно. А пък и ти си ми като чичо.

Тони само се вторачи в нея. Гневът му беше толкова силен, че той онемя за миг.

— Чичо? — успя да произнесе най-накрая, но вместо да звучи сериозно, гласът му прозвуча като писък и беше лишен от достойнство.

Тя се усмихна.

— Е, добре, като по-възрастен брат — поправи се тя. — Не е в твоята природа дори да замисляш нещо безчестно, камо ли да го извършиш. Просто не е в характера ти да бъдеш негодник.

Всеки мъж тайничко смята себе си за негодник. Като чу как правото му да бъде негодник грубо е отречено, и то от тази, която беше целта на безчестните му домогвания, Тони кипна.

— Аз, разбира се, не съм Никълъс Блекторн — каза той с коприненомек глас, въпреки че гневът клокочеше в него.

Елън се засмя.

— Наистина не си! Точно това харесвам в тебе, Тони, ти си толкова спокоен и мил. Не трябва да спазваме формалностите, когато сме заедно. Докато Никълъс несъмнено е… човек, който заплашва реда и спокойствието. Дори и на далечната си братовчедка.

Тони стисна зъби. Искаше той да бъде този, който заплашва душевното й спокойствие. Искаше той да бъде този, който я вълнува така, както тя вълнуваше него.

— Може би ще мога да развия в себе си някои от ексцентричностите на Блекторн. Не искам да ме мислят за ужасно уравновесен и скучен.

Той зачака нейния протест.

— Удобно уравновесен и скучен — каза Елън и нежно се засмя, а смехът й го подразни силно. — Признавам, че не съжалявам, че Бини е изпълнила дълга си и е заминала при сестра си, макар да съжалявам за причината, която й е наложила пътуването.

Това вече звучеше много по-обнадеждаващо.

— Защо не съжаляваш?

— Смешните й прекалени грижи за мен бяха започнали да ми досаждат. От една страна, аз й съчувствам. Тя знае, че за да осигури бъдещето си, трябва да бди над мен и да ме държи зависима от себе си. Все ме предупреждаваше да внимавам по отношение на теб. Предполагам, тя се е страхувала, че притежаваш достатъчно мъжественост и че може да позволиш на мъжките си инстинкти да се проявят. Което, разбира се, би било обидно за мен. Чувал ли си някога нещо по-смешно?

— Смешно?! — простена Тони.

— Тя, разбира се, не е имала кой знае каква възможност да опознае мъжете и си мисли, че те всички са долни зверове, които, само като погледнат жена, и биват обладани от животинска похотливост. Опитах се да й обясня, че ти си напълно безопасен, но тя не искаше и да ме чуе.

— Напълно безопасен!? — като ехо се обади Тони.

Красивото чело на Елън внезапно се сбърчи от тревога.

— Добре ли се чувстваш, Тони? Гласът ти звучи малко… малко странно. Като че ли си обезпокоен от нещо.

Не обезпокоен, направо бе обезумял, помисли си той, но успя да запази спокойствие. Лицето му остана все така безизразно и сериозно. Беше изпълнен с похотливи мисли, със страст, с вълчи апетит спрямо нея, беше вбесен и разочарован. Чудеше се какво ли би направила неговата сладка Елън, ако я обгърнеше с ръцете си и започнеше да й показва точно до каква степен е безопасен. И точно тогава, чувството му за хумор, което беше здравата разтърсено, се прояви и го спаси. Той й се усмихна иронично.

— Трябва да ти призная, Елън, ангел мой, че дори най-флегматичните мъже не обичат да бъдат смятани за уравновесени, скучни и напълно безопасни.

Тя се сгуши по-удобно на мястото си и му отвърна с чаровна усмивка:

— Но, Тони, ти нали не искаш да храня романтични чувства към теб? Само какво неудобство би ни причинило това!

Той се замисли над думите й. За колко верни би ги приел само преди няколко дена? Тогава искаше да има покорна, вярна и предана съпруга, която ще пристъпва към съпружеското легло бавно, ще бъде нежна и всеотдайна в него и няма да проявява силна страст, силни чувства и невъзможни искания.

Облегна се назад, протегна дългите си крака и успя да скалъпи подобие на усмивка.

— Наистина, би било много неудобно — съгласи се той, — особено като се има предвид в какво непредвидено положение се намираме.

— А ти си най-спокойният и уравновесен мъж на света и не обичаш неудобствата.

Това вече беше прекалено много дори и за него. Той скочи от мястото си и тъкмо щеше да я сграбчи, когато каретата влезе в една голяма дупка на пътя, Тони загуби равновесие и падна отново на мястото си. Докато приключи с ругатните по адрес на кочияша, отново беше успял да възстанови спокойствието си.

— Да, аз съм най-спокойния и уравновесен мъж на света — съгласи се той, като се подсмиваше при мисълта за засадата, която беше устроил на мис Бинърстън. Реши да промени темата, преди да я е отегчил: — Ако все така имаме късмет, ще ги хванем, преди да е паднала нощта. Те ще изпълняват ролята на компаньонката за нас, а ние — за тях и няма да има дори намек за неблагоприличие.

— Казах ти…

— Моля те, не ми го повтаряй пак. Направо се трогвам до сълзи, като слушам колко съм безопасен и безвреден. Остави ми някакви илюзии. Отиваме направо в ловджийската хижа на Блекторн, хващаме готвачката ти, а след това ще отидем в една малка странноприемница само на няколко мили. Вече съм запазил стаи в нея. Денят ще бъде уморителен и дълъг, но краят му ще бъде добър.

— А ако той не я пусне да се върне с нас? — тихо запита Елън.

— А какво, ако тя не иска да тръгне? — противопостави й се той.

— Казах ти, тя мрази мъжете.

— Никълъс може да бъде много убедителен. През петте дена, през които вече са заедно, той може и да я е накарал да се влюби в него.

— Не го допускам — тя беше категорична.

Той се усмихна. Изведнъж се почувства по-самоуверен. Учудващо беше, колко много може да го нарани откровеността на Елън и колко разрушително действаше тя върху мъжкото му самолюбие. Би му доставило огромно удоволствие да й покаже, че съвсем не е безобиден. И да я научи колко примамлива е физическата любов.

— Ще се заемем с този проблем, когато възникне — каза той. — Нямам намерение да позволя на Никълъс Блекторн да държи в плен жената, която е отвлякъл. А освен това той очевидно не знае, че го търсят за убийството на Джейсън Харгроув. Струва ми се, че когато узнае това, ще бъде по-загрижен да замине за континента, отколкото да се отдава на плътски удоволствия.

— Надявам се да си прав — със съмнение в гласа каза Елън. — Не искам да пострадаш, Тони.

Тони отново стисна зъби.

— Мога да се справя доста добре при един дуел, скъпа.

— Но Никълъс понякога е безмилостен.

Вниманието му беше привлечено от движението на гърдите й под жълтата рокля. Това движение беше извънредно примамливо.

— Също така — рязко отвърна той — и аз.

Лейди Елън Фицуотър се разкъсваше от съмнения и колебания. Това не беше необичайно събитие в живота й, разбира се. Винаги се беше възхищавала на решимостта на Джили. Тя самата имаше окаяната склонност да премисля нещата по няколко пъти, да ги оглежда от всички страни, като винаги се страхуваше да не предприеме нещо погрешно. Когато се поддадеше на импулса си и извършеше нещо необмислено, резултатите обикновено бяха отчайващи.

Например, когато прие снизходителното предложение на уважавания Алвин Пърсър. Беше се съгласила веднага, без да се замисли, защото му беше благодарна и копнееше да има деца. Знаеше, че за нея Тони ще си остане недостижим, и реши да бъде практична и да хване щастието, което й се предлагаше. Едва ли щеше да има втора възможност.

Въпреки че не искаше да го признае дори пред себе си, имаше известна утеха, като знаеше, че ще се омъжи за по-нискостоящ от нея съпруг. Алвин беше от достатъчно добро потекло, беше по-младия син в семейството и можеше да разчита единствено на свещеническия сан. Бракът с дъщерята на благородник за него беше добра възможност да се издигне, а нейната гордост щеше да бъде поласкана от факта, че тя е с по-високо положение в обществото.

Но гордостта й пострада много, когато той я отхвърли и причина за това беше фактът, че всъщност той не я смяташе достойна за себе си. Ако тя изпитваше ясно съзнание за това, че го превъзхожда, измяната нямаше да я засегне толкова жестоко. Нямаше да се чувства и наполовина толкова засрамена. Ала срамът, че такъв педантичен и непривлекателен свещеник я намира за недостойна, я гризеше жестоко отвътре.

Ударът, който гордостта й понесе, беше непоносим. А гордостта беше почти единственото, което притежаваше. Едва понасяше състрадателните погледи и снизходителните забележки и въобще всичко, свързано със случая. Затова се възползва от първата възможност за бягство.

В Париж, където обречената любов и силните чувства бяха нещо обичайно, единственият възможен и очевиден изход беше да сложи край на живота си. Елън не беше мислила, че има мелодраматична нагласа. Но изгледите да се върне в Лондон и да се изправи срещу презрението на обществото бяха повече, отколкото можеше да понесе. Беше оставила винаги преданата й Бинърстън и тръгна като сляпа по улиците на Париж, без да се интересува какви опасности може да срещне там. Опитваше се да събере кураж, за да извърши онова, което смяташе за правилно. Най-накрая се озова сама на един мост в най-западналата част на града. Стоеше на моста, взираше се в бързотечащите мътни води на Сена и се питаше колко време ще е необходимо, за да се удави.

Тъкмо се качваше на каменните перила, когато през мъглата до нея достигна глас. Стори й се, че й говори небесен ангел. Но думите му бяха доста груби.

— Няма нищо по-глупаво на света от самоубийството — каза гласът на безупречен английски с едва доловим френски акцент. — Особено ако е извършено заради някой мъж.

Елън се спря. Беше седнала на каменните перила и представляваше смешна гледка. Чудеше се дали това не е гласът на съвестта й. И тогава от мъглата изникна една дребна, облечена в пелерина фигура и се приближи към нея. Изражението на лицето й беше строго.

— Веднага престани с тези глупости — сопна й се тя, но Елън пак не се помръдна и продължи да гледа напрегнато към дребната жена с невинно, необикновено красиво лице и мъдри кафяви очи. Жената беше облечена просто, с дрехи, каквито носеше работническата класа, но гласът й и отличното владеене на английски език я издаваха.

— Не разбирам защо се месиш. Това не е твоя работа — успя да каже Елън сковано.

— Много си смешна, като си седнала там горе. Наполовина горе, наполовина долу. Англичаните винаги оплескват работите. Ако искаш да умреш, направи го някъде, където хората няма да са длъжни да те гледат.

— Не знаех, че наоколо има някой.

— Улиците на Париж никога не са безлюдни. Дори в четири и трийсет сутринта.

Елън се стресна още повече.

— Нима е четири и половина сутринта? — глупаво запита тя.

Лицето на жената омекна и на него се изписа съчувствие, което, кой знае защо, не я обиди.

— Господи! Откога се мотаеш тук нещастна и загубена? Сега е само десет часът, но твоето време за лягане отдавна е минало. Слез оттам, мила, и ела с мен. Аз съм Жослин.

Елън хвърли последен, изпълнен с копнеж поглед, към бързотечащите води на Сена Вонята, която идеше откъм реката, беше непоносима. И точно тя й помогна да вземе решение. Не искаше да умре сред такава мръсотия. Искаше смъртта й да бъде романтична: лицето й да бъде бледо и трагично, да бъде облечена в бяло, да бъде заобиколена от рози и всички да бъдат много, много нещастни, че са се отнесли лошо с нея. Вонящата прегръдка на Сена едва ли беше подходяща за тази цел.

— Много по-добре — каза Жослин, след като Елън стъпи обратно на моста. — Нито един мъж не заслужава да умреш заради него.

Жената се приближи до нея. Някак разсеяно Елън отбеляза, че тя е много крехка и по-дребна, отколкото си беше помислила отначало, ръцете й също бяха крехки и съвършено изваяни, дланите й бяха малки и чисти. Тя се протегна и загърна Елън по-плътно в пелерината й, която беше обточена с кожа.

— Късметлийка си, че не са я измъкнали от ръцете ти — жената беше искрена и говореше направо. — Да вървиш по улиците на Париж, облечена в пелерина, която може да осигури прехраната на цяло семейство за половин година, не е особено умно. Кога за последен път си яла?

— Аз… не знам — заекна Елън.

— Ще те заведа в странноприемницата, където работя. Аз съм готвачка, много добра готвачка. Няма да можеш да устоиш на моето рагу. Ще те нахраня, ще изслушам тъжната ти история и ще ти дам такъв добър съвет, какъвто можеш да очакваш само от майка си.

— Майка ми е мъртва.

Жослин сви рамене.

— И моята. Това не означава, че трябва да бързаш да се присъединиш към нея. Ела с мен, мадмоазел, и аз ще ти помогна да събереш сили.

И най-чудното в цялата история беше, че тя наистина бе успяла. Прекрасното рагу, пресният хляб и съчувствието й, й помогнаха да премине от състоянието на вцепенение и самосъжаление към друго, по-ведро състояние на духа. Беше почти пет часа сутринта, когато тя изпрати Елън до къщата й с наемен файтон. Оказа се абсолютно права — улиците на Париж бяха многолюдни дори и в този час.

Разбира се, Елън се беше върнала. Беше изненадала Жослин, беше изненадала и самата себе си. Беше се върнала заради говеждото рагу, заради здравия разум и приятелството, което Жослин й беше предложила и каквото Елън до този момент не познаваше. И когато настана време да се завърне в Англия, тя помоли Джили да я придружи. Беше изненадана и извънредно радостна, когато Джили прие. Но също така беше и дълбоко огорчена, защото Джили се беше съгласила да я придружи само като слугиня. И през цялата изминала година тя стриктно се придържаше към това положение и издигаше прегради помежду им, но също така беше разговаряла с нея както никой друг — прямо, честно, показвайки й нещата такива, каквито са. Сега те двете бяха на едно мнение — и двете мислеха, че Елън за малко щеше да сложи край на живота си заради мъж като Алвин Пърсър, който всъщност беше човек дребен и незначителен, че щеше да загуби всичко, заради нещо толкова празно и кухо като гордостта. И двете мислеха, че тогава Елън е била объркана и не е знаела какво прави. И двете нямаше да позволят на чувствата и емоциите да властват над разума.

Най-после на Елън се отдаде възможност да върне дълга си. Тя нямаше никаква представа, защо на Никълъс му е притрябвало да отвлича Джили. Беше сигурна единствено в това, че Джили е била принудена да тръгне против волята си. Джили беше учудващо постоянна в чувствата си към мъжете — тя ги мразеше и не им вярваше. И дори негодник с такъв опасен чар, като Никълъс Блекторн, не би могъл да завладее душата й.

И най-доброто, което връщането на дълга й предоставяше, беше присъствието на Тони. През тези няколко дена тя витаеше из облаците и се наслаждаваше на райски удоволствия. Но също така изпитваше и мъка. Рано или късно, Тони щеше да намери някоя хубавичка, нежна госпожица, току-що излязла от пансиона, и щеше да се ожени за нея. А тя ще бъде принудена да присъства на сватбата заедно с Кармайкъл и Лизи и да се усмихва насила.

Разбира се, тя щеше да го направи. Никога и с нищо нямаше да издаде, че сърцето й е разбито. Щеше да се справи, както се беше справила и през тези няколко дена. Нали не беше позволила, на каквото и да е да проникне под бронята. Нито веднъж не го беше погледнала с копнеж, нито една въздишка не се отрони от устните й, не изказа нито една мисъл, която да му се стори странна и да го наведе на мисълта, че тя страда и ревниво пази тайната си. С нищо не му беше подсказала, че още го обича, и че винаги щеше да го обича.

Връщането на дълга я беше довело и до сегашното затруднено и опасно положение. Друсането на бързо препускащата карета на брат й, което понасяше ден след ден, й беше причинило болки в костите, а също и в зъбите, които непрестанно тракаха. Мислите й бяха в безпорядък. Всичко това обаче нямаше значение, след като й даваше възможност да бъде с Тони. Щом слезе от каретата, ще трябва да напусне и него, и това кратко, лудо преживяване никога повече няма да се върне. Тя самата беше изненадана от силата на чувствата си, от силата на любовта си. Не знаеше, че любовта й към Тони е станала толкова силна. А още по-изненадана беше, че Господ е сметнал за необходимо да отстрани Бини. Как й олекна без нейното сковаващо присъствие! Сега, днес, Тони щеше да бъде изцяло неин. И тя имаше намерение да се наслади изцяло на присъствието му.

Странно, помисли си, той изглеждаше много недоволен, докато го уверяваше, че не изпитва никакви романтични чувства към него. Тя си мислеше, че той ще се зарадва да чуе тези дълго репетирани думи, които, разбира се, си бяха чиста лъжа. А той като че ли беше обиден, и то доста обиден.

Той не я желаеше и сигурно не беше чак толкова безочлив, че да очаква от нея да копнее по него, без надежда за неговите ответни чувства. Джили я беше предупредила, че повечето мъже са точно такива. Но тя винаги беше смятала, че Тони е над тези неща. А сега вече не беше сигурна.

Защото би могло да има само едно по-различно обяснение за недоволството, което беше проявил, когато тя, с толкова такт и разбиране, се беше опитала да го увери в своите чисто приятелски чувства. И това друго обяснение беше свързано с неговото емоционално състояние. Възможно ли беше, все пак, той наистина да я желае?

Незабавно отпъди тази мисъл. Той седеше срещу нея и безучастно гледаше през прозореца. Каретата се носеше толкова бързо, колкото окаяното състояние на пътищата позволяваше. Мълчанието им, както винаги, беше приятно — този факт не се беше променил поради дългото им пребиваване заедно. Той все още си беше същия Тони — много висок, с отпуснати крайници, елегантен и спазващ благоприличието. Можеше да има всяка жена, която пожелае. Всичко, което трябваше да направи е да се усмихне лениво, да погледне дамата с красивите си сиви очи и тя ще бъде изгубена завинаги. Както Елън си беше загубила ума преди цели десет години.

— Тони — колебливо и срамежливо се обърна тя към него.

— Да, любов — отвърна той много по-обезпокоен, отколкото тя очакваше.

— Страшно много се забавлявах през тези няколко дни.

Изрече го бързо, преди да се е уплашила от думите си, преди да е изпуснала възможността да ги изрече. Широката му, изразителна уста се изви в нежна усмивка и тя се запита какво ли ще почувства, ако тази уста я целуне. Позволи на мисълта да остане в ума й само за миг. Не биваше да се отдава на подобни мисли. Устата на Алвин Пърсър беше мека, отпусната и суха. Той рядко я целуваше, а целувките му бяха съвсем благоприлични и почтителни. Никой никога не беше я целувал страстно. Щеше да легне в гроба, без да е целувана страстно.

— Как можа да го кажеш? — изрази протест той. — Да се друсаш в тази карета безкрайно дълго, да отсядаш в посредствени странноприемници, да понасяш присъствието на сънливата мис Бинърстън и моя покорен слуга — това ли наричаш забавно? А аз си мислех, че си готова да закрещиш от досада.

Внезапна тревога я обзе.

— Ти отегчен ли си, Тони? — простосърдечно го запита тя.

— Не, не съм се отегчил нито за миг.

Повярва му. Глупаво от нейна страна — повярва му, защото й се искаше да е истина, защото й се искаше той да се радва на присъствието й. Докато бяха приятели, а ако зависеше от нея, щяха да останат такива цял живот, искаше той да я чувства близка на сърцето си и да търси компанията й.

— Как ще се справиш без камериера си? — запита го тя.

— Вярвам, че мога и сам да се облека и обръсна — както обикновено, той провлече думите. Не възрази срещу смяната на темата. — А ти как ще се справиш без мис Бинърстън? Можеш ли без камериерка? Да приемем, че ще хванем Жослин, преди да е паднала нощта.

— А има ли някакво съмнение в това?

— Цялото ни начинание е съмнително. Когато си имаш работа с човек като Никълъс Блекторн, нищо не е сигурно. Надявам се, че до довечера ще сме уредили нещата, но, естествено, няма никаква гаранция, че ще стане така.

Тя се съгласи с думите му, а и едва ли можеше да постъпи другояче.

— Сигурна съм, че ще мога да убедя някоя от слугините в странноприемницата да ми помогне с тоалета.

— И аз мога да ти помогна — хладнокръвно произнесе Тони.

Тя го стрелна с поглед, но не можа да прочете какво се крие зад спокойното му изражение и ясните му сиви очи. А така й се искаше да разбере! Беше невъзмутим и невинен, като че ли обсъждаха какво вино да пият с обяда. Но предложението му нямаше да изглежда така шокиращо, ако се приемеше за дадено, че той се отнася към нея само като към сестра. Дали беше така?

— Благодаря ти, но мисля, че мога да се справя и сама — каза тя, като се постара гласът й да прозвучи както винаги.

Той повдигна рамене и леко се усмихна.

— Както искаш. Ако промениш мнението си, обади ми се. Имам известен опит в освобождаването на дамите от техните тоалети.

Той се облегна невъзмутимо назад. Движенията му бяха все така лениви, но сега като че ли в тях се криеше известна опасност.

— Затвори си устата, Елън — каза й той.

И Елън затвори устата си, която беше зинала от изненада.

Дъждът започна да вали късно следобед — непрестанен и силен порой, който превърна високите планински пътища в море от кал. Дори отличният екипаж на Кармайкъл едва напредваше. Внимателно обмисленият план на Тони беше отнесен от пороя, който той наблюдаваше със завидно самообладание. Кочияшът беше опитен и вещо въртеше камшика. Нямаше съмнение, че ще се измъкнат и ще успеят да се подслонят някъде, дори небесата да се разтворят напълно. Бавното придвижване беше зло, с което трябваше да се примирят. Елън беше задрямала, приспана от непрестанното почукване на дъжда по покрива на каретата, и той я беше завил с едно одеяло, като беше овладял непристойното, но много силно желание да прокара ръка по гърдите й. Щеше да стане доста късно, докато стигнат до ловджийската хижа на Блекторн. Тони не вярваше особено в здравия разум на Блекторн, знаеше, че той е женкар и развратник, който не дава пукната пара за мнението на останалите хора, и предполагаше, че веднъж отвлякъл Жослин, едва ли щеше лесно да я пусне. Най-вероятно вече беше успял да я прелъсти. Други жени, включително и Елън, вече бяха говорили на Тони, че Никълъс е много привлекателен и знае как да въздейства на жените, че лудостта и опасността, които са свързани с него, само му придават допълнителен чар. Той може вече и да се е отегчил от нея. Беше известен и с това, че любовните му приключения никога не траеха дълго. Новината за смъртта на Харгроув сигурно щеше да избие всички други мисли от главата му.

Елън вероятно щеше да настоява да сподели една и съща стая с Жослин довечера. Никълъс вероятно ще протестира. Нещата бързо отиваха към своя край. Беше време Тони да направи решителната стъпка. Ако някой ще спи в една и съща спалня с Елън довечера, то това ще бъде самият той.

Тони дори си представи спалнята — облицована с ламперия стая, със запалена камина и огромно легло с чисти бели чаршафи. Слава Богу, че Блекторн си има своя собствена хижа там горе. На Тони вече му беше писнало от разни странноприемници.

Той погледна Елън. Високо вдигнатата й коса беше започнала да се изплъзва от фуркетите, с които беше закрепена, и златните кичури обрамчваха нежното й, бледо лице. Времето на предпазливост и благоразумие си беше отишло. Утре по това време, те сигурно ще пътуват обратно към Лондон. Той трябваше да направи така, че тя да се върне и да остане с него.

Очевидно беше, че тя вече не изпитва плахите нежни чувства, които толкова дълго беше таила в сърцето си. Очевидно беше, че ще трябва да й ги припомни и да направи така, че те да се възродят. Нежното и плахо флиртуване не беше довело до нищо. Време беше да вдигне залога.

Глава 16

Тони отдавна беше загубил представа за времето. Беше се стъмнило преди часове, а все още продължаваше да вали като из ведро. Изведнъж каретата се наклони и рязко спря. Той не съжали особено, защото грубото спиране запрати Елън в обятията му. Той я държеше в ръцете си — прекрасна, мека и благоуханна. Хвана я инстинктивно и я притисна към себе си, като си казваше, че трябва да я предпази от опасности, ако каретата се преобърне. Но веднага забрави всичко, защото усещаше биенето на сърцето й, дори през всичките дрехи, които я покриваха, тръпнеше сладостно от допира на гърдите й до своите и беше принуден да забрави всичко друго на света. Тя го погледна с изненадани и уязвими очи, устните й се разтвориха от учудване. Беше толкова изненадана, че беше останала без дъх. Той се запита дали бяха истина думите й, че го възприема като възрастния си чичо. Много лесно можеше да разбере, дали беше искрена като твърдеше това. Само трябваше да приближи главата си до нейната, да я целуне и да види как ще му отговори тя. Ако не се отдръпне ужасена, може дори да пусне езика си в действие.

Тя го гледаше хипнотизирана, докато той стесняваше разстоянието между устните им, но… Изведнъж вратата на каретата се отвори и развали очарованието на момента. Неговият кочияш, Денвърс, беше много дискретен. И сега, макар да забеляза, че лейди Елън Фицуотър седи в скута на господаря му, готова да се отдаде на страстните му целувки, той не каза нищо. Престори се, че нищо не е видял. И никога не спомена за това.

— Имаме малък проблем, сър Антъни.

Тони веднага пусна Елън, но с голяма неохота.

— Така си и помислих — каза той с приятния си глас. — Какъв е той?

— Левият водач е навехнал задния си крак. Много е тъмно и не мога да кажа доколко сериозно е, но той със сигурност няма да може да продължи по-нататък тази нощ. Преди малко минахме покрай една ферма. Мога да проверя дали имат свободен кон, но много се съмнявам, че ще разполагат с животно, обучено да тегли карета в четворка. Но поне могат да ни предложат гостоприемството си. А мога и да яздя до ловджийската хижа на Блекторн. Според моите изчисления, тя е на не повече от миля, а може би и по-малко.

— Ама че късмет — мрачно произнесе Тони, като се взираше в кочияша, който все още стоеше на вратата. Дъждът продължаваше да вали силно. Мракът беше непроницаем. — Ще изчакаме тук да се върнеш. Виж дали можеш да донесеш топли одеяла за нейно благородие, с които да я завием, докато отиваме към фермата.

Денвърс кимна и затвори вратата, но успя да чуе спокойните и категорични думи на Елън:

— Аз няма да отида във фермата.

— Моля?

— Чу какво каза кочияшът. Жослин е на по-малко от миля оттук. Ако си мислиш, че ще прекарам нощта в някаква си ферма, докато тя страда съвсем наблизо…

— Но ние ни най-малко не сме сигурни, че тя страда. А всъщност нашето пристигане там, по това време на нощта, може да се сметне за нахълтване и да е нежелано. Много по-добре ще бъде да се възползваме от гостоприемството на фермерите и да отидем при Блекторн на сутринта. Тогава ще сме отпочинали, а и дъждът може би ще е спрял, дявол да го вземе.

Осуетяването на целувката и чувството за безизходност му бяха повлияли. Сега той беше по-непредпазлив, а думите му — по-малко сдържани. Но той реши, че с Елън се познават достатъчно отдавна и може да си позволи по някоя по-неблагопристойна дума в нейно присъствие.

— Не, Тони — каза тя.

Загърна се по-плътно в пелерината и придърпа качулката над главата си. Той беше застинал от изненада и само я наблюдаваше как търси дръжката на вратата. Но изведнъж разумът му си дойде на мястото, възвърнаха се и рефлексите му, той хвана нежната й китка и рязко я дръпна назад. Не му пукаше дали се държи като джентълмен.

— Няма да се мотаеш сама в този пороен дъжд, и то облечена в тези дрехи — гласът му прозвуча остро в тъмнината и влагата. — Ще свършиш в някое блато или друго някое отвратително местенце.

— Аз ще я намеря, Тони — тя не търпеше никакви възражения. — Довечера.

— И как имаш намерение да я намериш?

— Ще следвам пътя. Предполагам, че той води към хижата на Никълъс.

— Да, води или до хижата, или до някое блато. Вслушай се в гласа на разума, Елън.

— Отивам.

Той изруга отново. Произнесе не само почти благопристойното дявол да го вземе, употреби и по-цветисти изрази, които накараха бузите на Елън да поруменеят. Без да каже нито дума повече, той се загърна в палтото си, уви шалчето около главата си и отвори вратата с крак, а с ръката си изблъска навън стълбата, която увисна в мрака. Той скочи долу, като потръпна от студ. Ледените дъждовни струи се изсипваха направо във врата му. Протегна ръка да поеме Елън.

— Да вървим — каза той, като повиши глас, за да надвика вятъра и шума от пороя.

Тя не прие ръката му и слезе сама, а силният вятър я блъсна назад. Той не направи никакво движение, не се опита да й помогне. Стоеше и я гледаше, докато дъждът се просмука в дрехите й, така както и в неговите. За миг целите бяха мокри.

— Няма да отида във фермата — предупреди го тя.

Той се замисли дали да не я грабне и метне през рамо. Можеше да го направи — тя беше едра жена, но той беше още по-едър, силен мъж и щеше да се справи. Всъщност имаше две възможности. Можеше да измине половин миля в този порой, с едра, бясна и съпротивляваща се жена на рамото, а можеше да измине една миля с твърда и решителна жена до рамото си. И тъй като леглото и храната, които го очакваха в имението на Блекторн, сигурно превъзхождаха тези, които щеше да им предложи обикновената селска къща, той реши, че може и да отстъпи с достойнство. Освен това, ако завлечеше Елън във фермата, тя можеше и да скочи през някой прозорец, а той пак щеше да бъде принуден да я последва.

— Денвърс — произнесе многострадално, — по-добре заведи конете във фермата и виж къде можеш да се подслониш за през нощта. Нейно благородие и аз ще продължим до хижата на Блекторн.

Очите му светнаха по посока на Елън.

— Ти си опасна жена, знаеш ли? — опитваше се да не обръща внимание на струите, които влизаха в яката на палтото му. — Добре ще е, ако готвачката ти наистина е достойна за теб. И дано там да ни чака добра храна.

И той й протегна ръката си, като зачака тя да я приеме. Но тя не я прие. Втурна се към него, прегърна го през врата и с двете си ръце и го целуна силно, непохватно и страстно по устните.

— Господ да те благослови, Тони. Знаех си, че винаги мога да разчитам на теб.

И тя го пусна, преди той да успее да отговори. Преди да успее да разбере дали телата им могат да се стоплят едно друго в тази студена, влажна нощ.

Разстоянието се оказа малко повече от миля. Елън не можеше да пресмята разстоянията с голяма точност, но й се стори, че са вървели поне дванайсет часа под леденостудения дъжд, в калта, която влизаше в обувките й, шибани от вятъра, който пронизваше дори под дрехите. Стори й се, че вървят вече цяла вечност. Ръката на Тони беше силна и сигурно я подкрепяше, изправяше я, когато тя залитнеше или се спънеше, понякога направо я влачеше през този леден ад. Защо Никълъс не беше завел Джили в Корнуол, където слънцето винаги грее? Защо не беше я завлякъл чак в Португалия или на някое друго място, където да е вечно лято?

Тя кихна веднъж, после още един път, но Тони не забави равномерната си крачка и тя се постара да не изостава. Тъй като беше по-ниска, се налагаше забързано да ситни, за да не изостава от него. Пожела си с копнеж чаша горещ шоколад. Или чаша кафе — гъсто, сладко и черно, такова, каквото само Жослин можеше да приготви. Ако наистина беше станала любовница на Блекторн, сигурно нямаше повече да готви. Тази възможност не й хареса, дори не искаше да си помисли за нея. Дали заради собствения си стомах, или заради душата на Жослин?

— Вече трябваше да сме стигнали — останал без дъх, промълви Тони. — Къде, по дяволите, е проклетата хижа?

Елън нервно го погледна. Шапката му беше нахлупена ниско на челото и закриваше лицето му, но тя можеше да си представи как гневно святкат очите му, можеше да си представи какво мрачно изражение има иначе красивото му и спокойно лице. Той я мразеше, сигурна беше, че я мрази. А и тя не би го обвинявала за това.

— Предполагаш ли, че сме сбъркали посоката? — запита го тя с едва доловим глас. Беше много нервна.

— Имам много добро чувство за ориентация — Тони беше категоричен. — Вече трябва да сме стигнали. Но тук няма нищо друго, освен избуял гъсталак и няколко изоставени постройки. Никакъв признак на живот.

Елън отново кихна.

— Не знам за теб, Тони, но аз трябва да се скрия от този дъжд. Ако някоя от тези постройки има покрив, имам намерение да се подслоня под него.

И тя зачака той грубо да й припомни, че глупавата идея е била нейна, че тя е настоявала да потърсят ловджийската хижа.

— Хайде тогава — вместо да я нападне, каза той.

След миг се бяха подслонили, бяха се скрили от дъжда в една порутена постройка, която в тъмнината им заприлича на колиба. Тя не успяваше нищо да види, но, за щастие, способността на Тони да вижда в тъмното беше по-добра от нейната. Или може би той притежаваше някакъв друг инстинкт, нямаше значение. Той взе студената й мокра ръка в своята и я поведе. Прозорците нямаха стъкла, покривът беше пробит на места и дъждът влизаше вътре. Най-после се озоваха в една сравнително удобна и спокойна стая в задната част на постройката.

— Седни — нареди й той.

Във внезапната тишина гласът му прозвуча неочаквано високо. Бурята бушуваше навън, но шумът беше далечен и идваше до тях приглушен, а покривът тук беше здрав и не пропускаше дъжда.

— Къде да седна? — има глупостта да попита тя, като потриваше ръцете си една в друга, за да ги стопли.

— Зад теб има легло. Седни на него и се покрий със завивките, докато аз се погрижа за огъня.

— Коминът вероятно е запушен — каза тя.

Заопипва наоколо, намери леглото и предвзето седна в края на дюшека.

— Съмнявам се. Има жарава.

— Искаш да кажеш, че тук е имало някой?

— Да, така мисля. Мисля още, че късметът ни изневери тази вечер, Елън.

Гласът му прозвуча сухо в тъмнината. След няколко минути в камината се появиха няколко плахи пламъка и разпръснаха част от мрака.

— Колко мило от тяхна страна, че са ни оставили малко дърва — измърмори той, пусна няколко дървета в пламъците и се изправи. Погледна към камината и поклати глава. — Късметът със сигурност ни изневери — каза той и свали мократа си шапка, а също и подгизналото си палто.

Тя трепереше въпреки топлината, която идваше от огъня.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, мила моя, че това е ловджийската хижа на Блекторн. Няма топли и уютни стаи, няма чисти легла, няма топла храна и най-лошото от всичко е, че го няма Никълъс Блекторн, а с него е и пленницата му.

— Сигурен ли си?

Всъщност тя не се съмняваше в думите му, но не можеше да понесе тази мисъл. Да бият целия тоя път за нищо.

— Погледни арсенала от оръжия над камината. Можеш ли да четеш на латински? Мотото на Блекторнови е много просто: „Аз успях“. Не че Никълъс, тази последна издънка, живее според това мото. Цяло чудо е дори факта, че е доживял до тази възраст.

Не, нямаше да заплаче. Няма значение, че е мокра до кости, че е гладна до смърт и че е готова да се разпадне от студ. Тя беше довлякла Тони дотук в този дъжд и нямаше да увеличи списъка на престъпленията си, като заплаче. Той прекоси стаята и клекна до нея. Взе премръзналите й ръце в своите.

— Не се обезкуражавай, агънце — каза й мило той. — Ще ги намерим. Не са заминали отдавна.

— Искаш да кажеш, че са били тук?

Тя не беше се сетила за тази възможност.

— Така предполагам. Кой друг може да е оставил тези въглени в камината? Чакай да видя, дали ще мога да намеря някакви свещи. Кой знае, може дори да са ни оставили нещо за ядене. А в това време ти може да си съблечеш пелерината и да я сложиш до огъня да съхне. Все пак, тя ще трябва да изсъхне, за да я облечеш отново, нали?

Тя не можеше да се помръдне. Нямаше сили. Ръцете й се губеха в неговите огромни, топли длани. Очите му също бяха топли и благи. Искаше да се отпусне в ръцете му, да си присвои част от топлината му, да приеме предлаганата от него утеха. А вместо това само неуверено се усмихна.

— Ако ми намериш нещо за ядене — нежно му каза тя, — цял живот ще бъда твоя робиня.

В очите му светнаха весели пламъчета.

— Ще запомня това обещание.

Той изчезна в съседната стая, а Елън се освободи от пелерината, а също така и от някои други допълнителни неща. Нищо наоколо не й вдъхваше доверие. Стаята беше неугледна, обзаведена с маса, която имаше само три крака, и почти разпаднало се легло. Дюшекът беше застлан с износена дамаска, използвана обикновено в каретите. Но дори и на това беше благодарна. Леглото беше добре дошло, дори и да имаше бълхи в него. Поне щеше да й бъде топло.

— Имаме късмет — каза Тони още с влизането си в стаята. Огромната му фигура хвърляше огромна сянка върху стената. — Има малко останала яхния на дъното на тенджерата и парче сирене. И най-доброто от всичко е, ето това.

И той й подхвърли една бутилка.

— Вино? — подигравателно го подпита тя.

— Нещо по-добро. Бренди. Свали мокрите си ботуши, Елън. Няма да ходим никъде в следващите няколко часа.

Той се тръшна върху стола, на чиято облегалка беше провесил мокрото си палто, и започна да събува калните си ботуши.

— Нима предлагаш да прекараме нощта тук? — оспори предложението му тя.

Изгледите да прекарат нощта в тази дупка я отвращаваше, но същевременно я и вълнуваше, и то, защото щеше да бъде предизвикателство към нормите на обществото.

— Със сигурност не предлагам да излезем навън в дъжда и да се върнем там, откъдето дойдохме, а след това да вървим още половин миля до фермата в това дяволско време. Засега тук ни е достатъчно уютно. По-добре да се примирим с нещата такива, каквито са.

— Но, Тони, тук има само едно легло — беше принудена да отбележи тя.

— Всичко е наред, любима — весело й отвърна той. — Аз ти вярвам.

Тя се засмя.

— Поне никой няма да узнае за това — тя събу мокрите си ботуши и ги ритна към огъня. — А дори и да узнаят, хората няма да повярват, че две трезвомислещи същества като нас са изпаднали в подобна ситуация.

Той се взря в нея.

— Не знаех, че се имаш за такава, Елън Фицуотър. Всъщност смятам, че ти имаш доста отслабващ ефект върху моята трезвомислеща природа. Като прекарам достатъчно дълго време в твоята компания, аз се превръщам в луд щурчо. Пийни си малко бренди.

Тя погледна бутилката в протегнатата му ръка. Беше толкова слисана от закачливия му тон, че забрави колко неприлично е да пиеш бренди. Само един път досега беше пила бренди. Тогава бяха само с Джили и Елън беше изглупяла до такава степен, че се наложи Джили строго да я предупреди, че главата й не издържа на спиртните напитки и трябва на всяка цена да ги избягва. Но тя все пак се протегна да вземе бутилката.

— Не трябва да пия това — каза, все още колебаейки се.

— Няма по-добро лекарство против премръзването. Не се тревожи. Ако пиеш прекалено много, просто ще заспиш. В това няма нищо неприлично или шокиращо.

Тя си спомни, че предния път, когато беше пила бренди, се беше кискала, главата й беше силно замаяна, а в очите й постоянно напираха сълзи. Но поне не беше повръщала. Ако беше сигурна, че това отвратително усложнение пак ще й бъде спестено, можеше спокойно да отпие една или две глътки. Та нали Тони и преди я беше чувал да се киска.

Питието изгори гърлото й, топлината се спусна надолу и стигна до стомаха й, а след това се изкачи пак нагоре, до главата й.

— Много е хубаво — любезно изрече тя, разклати шишето и отпи още една щедра глътка.

Погледна крадешком към Тони и се зачуди, дали той няма да я предупреди за опасностите, които крие прекалената употреба на напитката. Но той не помръдна и нищо не каза. Просто седеше и я гледаше, а изражението на красивото му лице беше непроницаемо. Така да бъде, помисли си тя, и отпи трета глътка.

— Нима мислиш да го изпиеш всичкото? — запита я той бавно и провлечено.

— Да, обмислях тази възможност.

Тя произнесе думите със сдържан тон. Стори й се необходимо да извика достойнството си на помощ. Седеше върху едно легло в средата на неизвестното, обутите й само в чорапи крака бяха сгушени под тялото й, косата й падаше разбъркана по раменете й, а наоколо нямаше нито една уважавана личност, освен, разбира се, сър Антъни Уилтън-Грининг. И тя му изреди всички неудобни подробности.

— Не мога да разбера, защо продължаваш да ми говориш за това колко уравновесен, уважаван и честен човек съм — промърмори той, без ни най-малко да се чувства поласкан. — Полагаш особени усилия и правиш всичко възможно, за да ми го напомняш при всеки удобен случай. Защо?

На Елън наистина й беше много топло. Яркожълтата й копринена рокля беше съвсем прилична — малките й копчета стигаха чак до врата й. Тя разкопча първите две и изпъна дългите си крака върху леглото.

— А ти не мислиш ли, че си такъв?

— Не особено и не във всички случаи. Понякога съм прегрешавал, но само малко, и то когато това е засягало само мен, а не и обществото. Правя каквото смятам за необходимо и постъпвам според собствените си желания.

Той се облегна назад, присви очи и я загледа изпитателно.

— И аз бих искала да правя каквото си искам.

Елън произнесе тези думи доста тъжно, след което отпи още една глътка от прекрасното бренди. После протегна ръка към косата си, която и без това се изплъзваше от фибите, така че можеше съвсем да я освободи от тях. Нали нямаше други свидетели, освен Тони, а той със сигурност нямаше да има нищо против.

— Имаш ли нещо против?

— Какво да имам против?

— Имаш ли нещо против да си пусна косата?

Тя вече беше решила да го направи, но задачата беше прекалено трудна и не можеше да се справи само с една ръка, а с другата държеше бутилката. Тази сутрин Бини беше използвала невероятно количество фиби, които бяха причинили на Елън главоболие. Още една фиба и косата й беше свободна. Златистите вълни заляха раменете й.

— Ни най-малко — любезно й разреши Тони. — Къде пусна фуркетите?

— На леглото.

— Страхувах се, че точно така ще направиш. Предполагам, че мис Бинърстън е станала причина над тях да тегне проклятие. Да, тя ги е омагьосала, така че, ако се забравя в съня си и реша да посегна към тебе, те ще се съживят и ще ме нападнат.

Елън се изкикоти.

— Съмнявам се.

— В какво се съмняваш?

— И в двете. И в това, че ще ми посегнеш, и в това, че фибите ще се съживят и щете нападнат. С теб съм в безопасност — щастливо изчурулика тя и се излегна на леглото, като все още държеше бутилката в ръка.

Тогава той се изправи, прекоси стаята и впери поглед в нея. Лицето му се намираше в сянка и тя не можеше да разбере какви чувства изразява то. Можеше обаче да си представи изражението му — благо, търпеливо, бащинско.

— Мисля, че вече прекаляваш с думите — каза той и изтръгна бутилката от ръцете й. — Никога досега не съм виждал човек да се напива толкова бързо и от толкова малко.

Елън се изкикоти:

— Срамота, нали?

— Не съм съгласен с тебе — измърмори той, коленичи до леглото и лицето му се появи в полезрението й. — Ти си доста, доста безсрамна.

Сигурно брендито е виновно, помисли си тя. Изражението му не беше нито благо, нито бащинско. Той я гледаше със странни пламъчета в очите, погледът му беше властен и сега той имаше вид на доста опасен мъж. Особено като се вземе под внимание, че е уважаван и почитан член на обществото.

— Имам намерение да спя — спокойно провъзгласи тя, като леко завалваше думите. — Не ме събуждай, когато си лягаш.

Тони се загледа в нея. Тя моментално заспа, като дишаше тежко и шумно. Миглите й бяха великолепни — дълги и черни — и изпъкваха ярко на бялото й лице. Знаеше, че противно на миглите на божествената Карлота, красотата на тези мигли не се дължи на четчицата за гримиране. Да, тя беше пияна, неговата Елън беше пияна и беше заспала с ръка, сгушена под волевата брадичка, без дори да подозира за опасността, която я заплашваше. Защото този толкова уравновесен и уважаван мъж беше наистина много опасен. Той продължаваше да стои на колене до леглото и се питаше доколко ли пияна е тя. След това стана, пресуши бутилката само с една глътка и не съжали, че по-голямото количество всъщност беше изпито от Елън. Искаше тя да бъде мирна и доволна. И искаше да вкуси от нея, а не от брендито.

Той не бързаше, предвкусваше удоволствието. Стъкна огъня, накара го буйно да пламти и стаята беше залята от топлина. Когато се плъзна в леглото до Елън, тя слабо се размърда.

Той лежеше на една страна и я гледаше. Чувстваше се като много гладен просяк, който вижда небивало угощение пред себе си, и се чуди от кое ястие да вкуси най-напред. Реши, че най-доброто, с което може да започне, е копринения водопад от коса. Хвана един кичур, подържа го, прокара пръсти по него — косата й беше разкошна и мека. Приближи кичура до лицето си и вдъхна аромата му, а след това го прокара по бузата си. Тя вероятно нямаше и представа колко красива е косата й. Защото ако имаше, нямаше да я държи прибрана на тила си. Той остави кичура да се изплъзне от ръката му и докосна леко раздалечените й устни. Те бяха топли, а дъхът й раздвижи нещо дълбоко в него. Искаше да се опие от сладостта на дъха й. Искаше да я вземе в ръцете и завинаги да я приюти в сърцето си. Искаше да се слее с нея — физически и душевно. Много, много леко докосна устните й със своите. Тя въздъхна — тиха, съблазнителна въздишка — а след това се притисна към него, сгуши се, скри се от тъмнината и студа. Той отново я целуна, като този път задържа по-дълго устните си върху нейните и ги притисна по-силно към тях. А когато се отдръпна, тя тихо и сънено запротестира. Той застина. Мъжът си има принципи и чувство за чест, и цял живот се придържа към тях, целият му живот е подчинен на тях. Но… сега чувството му за чест се беше изпарило незнайно къде.

Реши, че причината затова е гибелното влияние на Никълъс Блекторн върху него. Може би в това същото легло той се беше забавлявал с приятелката на Елън и в атмосферата сега се носеше миризмата на непозволен, на незаконен секс.

Но не, той беше наясно, че силното желание, което изпитва, няма абсолютно нищо общо с Никълъс Блекторн и неговия лош пример. Желанието идваше от неочакваната му и неразумна слабост към жената, която лежеше в леглото до него. По някаква неизвестна причина тя означаваше за него повече, отколкото всички други хора на света. Той я обичаше. Част от обичта се изразяваше в чисто животинското желание, което го разтърсваше до кости, а друга част се изразяваше в желанието да я закриля.

Можеше да съблече дрехите й и да влезе в нея още преди тя да разбере, че уравновесеният стар Тони я компрометира в очите на обществото. Това действие можеше да разреши цял куп от проблеми, но щеше да създаде и нови трудности.

Само още една целувка, за да провери дали може да го направи. Едно докосване, една милувка, за да види дали ще може да спре дотук. И той покри устните й със своите, разтвори ги с езика си и я целуна страстно, докато в същото време дланите му обхванаха гърдите й. Този път той беше този, който простена. Гърдите й прилягаха точно на дланите му, бяха меки и добре закръглени, а зърната се втвърдиха под нежно милващите ги пръсти. Устата й се разтвори под натиска на неговата, послушна и сладка, и той пъхна езика си вътре, помилва и вкуси нейния, целуна я така, както никога не беше целувал жена от нейната класа, целуна я така, както никога не беше целувал никоя друга жена. Когато отлепи устните си от нейните, той се задъхваше, а тялото му трепереше от усилията, което полагаше, за да се овладее. Тя отвори очи и се втренчи в него, сънена и изненадана. А после се усмихна бавно — сексапилна, малко пиянска усмивка. И протегна ръката си, докосна устните му, които все още бяха влажни от целувката.

А после… изведнъж падна отново на леглото, затвори очи и захърка. А той се засмя. Причината за смеха беше любимата му, в която точно сега нямаше никаква романтика, подлата постъпка, която беше извършил, и кашата, в която се бяха забъркали. Ако утре намерят Жослин, а това той смяташе почти за сигурно, няма да имат друг избор, освен веднага да се отправят обратно към Ейнсли Хол. А той се бавеше, страшно се бавеше и още не беше показал на Елън, че съвсем не гледа на нея като на сестра.

Легна на дюшека до нея и впери поглед в тавана. Напрегна цялата си воля, за да накара тялото, което не му се подчиняваше, да се успокои. Беше се държал не както трябва сега, беше се държал не както трябва и когато затвори Бини, но не той беше виновен. Ако зависеше от него, щеше да остави Елън в Ейнсли Хол, щеше да напише официално писмо на Кармайкъл и щеше да се впусне да ухажва Елън както е редно — сдържано и учтиво. Страстта си щеше да покаже по-късно. И едва след брака щеше да я научи как се изразява тази страст. А сега… Като че ли тя го учеше как се изразяват страстни чувства. Показваше му страни на характера си, които той не беше подозирал, че съществуват. Тялото й му действаше като магнит и той не можеше да устои. Едно нещо беше сигурно: ако не успееше да се ожени за нея съвсем скоро, останалото му и вече поразтърсено чувство за чест щеше съвсем да се изпари. Той обърна главата си към нея и я загледа. Дългата й руса коса покриваше ръката му. Прииска му се да зарови лицето си в нея. Да спи с нея в едно легло, и то без да правят любов, това положение щеше да се превърне в неговия собствен ад. Но да не може да заспи и да лежи буден до нея щеше да бъде още по-лошо.

Тя се търкулна към него, грациозно се сгуши в нежните му прегръдки и въздъхна насън. Беше топла, мека и неудържимо привлекателна. Той я помилва нежно по ръката, като укроти желанието си да я стисне силно в прегръдките си.

Нощта щеше да бъде безкрайна.

Глава 17
На континента

Тя го беше излъгала. Жослин разбра това по-късно, много по-късно, когато й остана време да помисли. Беше излъгала също така и себе си и сама си беше повярвала. Нямаше да се самоубие, не можеше да се самоубие, колкото и много да й се искаше. Ръцете му, положени върху тялото й, я караха да губи разсъдъка си и тя не можеше повече да разсъждава трезво. В душата й повече не съществуваше никаква надежда и все пак не можеше да се самоубие. Самото й съзнание отхвърляше тази мисъл. Не можеше дори да се замисли над възможността да се хвърли от бързо препускаща карета, не можеше дори да мечтае да скочи от кораба, докато прекосяват Северно море. Дори да плаваха към най-омразното от всички места, дори да я върнеше във Франция, пак нямаше да може да го направи. Беше срещнала призрака на смъртта много, много отдавна. Беше искала да се самоубие веднага след смъртта на Малвиве, неговата кръв още не беше изсъхнала върху ръцете й. И се беше отказала от смъртта. Беше се отказала от тихото спокойствие на забвението. А сега вече не можеше да мисли за това. Мисълта за самоубийство винаги й се беше струвала привлекателна. Винаги беше смятала самоубийството за крайната стъпка на отмъщението, която щеше да му придаде завършен вид. Сега беше загубила и тази последна утеха. Беше я загубила, без дори да разбере как и кога, и забелязваше това едва сега, когато нещата се развиваха стремително и неудържимо.

Абсурдно беше това, че тя смяташе сегашното си положение за толкова лошо, че дори го сравняваше с черната бездна, в която душата й беше потънала преди десет години. Беше отишла на срещата с Малвиве. Отиваше да се срещне с човека, който беше виновен за нейното падение и за загубата на душата й. Отиваше да се срещне с него уж за да му продаде тялото си, да вземе изкараните с труд пари и да купи храна за брат си. А всъщност беше принудена да го направи от страх. Страхуваше се от властта на комитета, чиито членове живееха в съседство. И преди беше продавала тялото си и беше оцелявала. Номерът беше съвсем прост — насочваше съзнанието и чувствата си навътре, скриваше ги от външния свят, приютяваше ги в онова тъмно кътче, където съществуваше само биенето на нейното сърце и нищо друго.

Но този път беше надценила силите си. Беше подценила чувствата си, смяташе ги за отдавна погребани. Гняв. Омраза. Отмъщение. Това не беше нежният, непохватен месар, който преследваше двайсетминутното си удоволствие. Не беше дори пияният развратен английски благородник, който обичаше насилието и девствениците. Този мъж беше трезвен и много жесток, притежаваше огромна власт. Чакаше я в магазина на месаря, в който вече не беше останала и следа от присъствието на мосю Порш. Гранясалото месо беше изхвърлено, а обзавеждането беше подменено. Нямаше ги вече мебелите, които издаваха работническата класа. Онези, които бяха на власт, плащаха щедро и прещедро на Малвиве. Той седеше в слабо осветената стая и я чакаше, а до него беше една от бутилките вино на мосю Порш.

— Затвори вратата след себе си — нареди й той с дрезгав, гърлен глас. Същият глас, който я преследваше в кошмарите й.

Тя затвори вратата и пристъпи в тъмнината. Светлината и топлината на огъня едва достигаха до нея. Чудеше се дали той си спомня за нея. Дали ще я познае? Или продаването на момичета на публичните домове беше нещо, което беше извършвал стотици пъти по време на издигането си към върха на властта. Следващите му думи изясниха положението.

— Предпочиташ да се скиташ по улиците, вместо да се ползваш от удобствата на мадам Клод? Мислех, че си по-разумна. Ела по-близо.

Тя все още не беше казала нито дума. Подчини се на нареждането му. Краката й тежаха, като че ли бяха направени от олово.

— Приближи се към светлината. Точно така. Все още си много хубава. Ако си нямаше човек като Стареца, който да се грижи за теб, вече щеше да си мъртва. Често мислех за теб през изминалото лято. Съжалявах, че съм позволил на един дебел английски благородник да те има първи, но парите бяха по-важни. Освен това, знаех, че и моето време ще настъпи.

Ръката й стисна по-здраво ножа, който се намираше в джоба й. Тя винаги го носеше със себе си. Усещането за хладната дървена дръжка я успокои за момент. Той продължаваше да говори, а тя стискаше все по-здраво и по-здраво ножа. И с мосю Порш й беше достатъчно трудно. А с това чудовище щеше да бъде невъзможно, особено ако продължаваше да я дразни и тормози.

— Ще трябва да се върна навреме — тя се постара гласа й да прозвучи хладно и отегчено. — Може ли да приключим с това?

— Колко си нетърпелива! — присмя й се Малвиве. — И какъв сладък глас имаш! Приказваш като благородничка! Разбира се, аз за първи път те чувам да говориш, но хората ми разказаха за гласа и акцента ти. Кралицата на парижките улици, така те наричат. Искам да ми говориш, докато аз те оправям. Искам да слушам този изискан говор, докато свършвам.

Жослин потрепери. Тя инстинктивно отстъпи назад, ужасена и отвратена, но той не се помръдна, не я последва.

— Освен това няма при кого да се върнеш.

Тя престана да отстъпва. Зачака.

— С прискърбие трябва да ти съобщя, мила моя, че брат ти вече го няма. Очевидно бедното малко глупаче най-после е осъзнало, че блудстваш. Предполагам, че срамът е бил непоносим за него. Никой не знае със сигурност, но се предполага, че се е хвърлил в Сена.

— Лъжеш! — каза тя, но гласът й трепереше. Не беше сигурна, че той лъже. — Оставих го преди по-малко от час.

— Моите хора работят бързо. Брат ти го няма, кралице, и никога няма да се върне. А ти ще останеш с мен и ще правиш точно това, което ти кажа, или ще последваш милото си братче. Сега да видим… С какво да започнем?

Той седна пак на стола, а на мургавото му лице затрептя злобна усмивка.

— Защо не коленичиш пред мен? Можем да започнем оттам.

Тя не помръдна.

— На колене, кучко! — изведнъж изрева Малвиве.

Не разбра как се случи всичко. Ножът беше в ръката й, всичко наоколо беше опръскано с кръв, а той пищеше. Писъкът му беше пронизителен и силен, квичеше като прасе, което колят. А после настана внезапна тишина и тя се опомни на улицата. Бягаше, бягаше, бягаше, бягаше…

Не беше я излъгал. Брат й го нямаше. Старецът лежеше на мръсния сняг, но тя не се разтревожи. Не я интересуваше дали е още жив. Единствената причина, поради която тя продължаваше да живее, вече не съществуваше.

Но надеждата умря часове по-късно. Часове, през които се препъваше по замръзналите парижки улици, бродеше и викаше Шарл-Луи, без да се тревожи дали гласът й няма да издаде, че е презряна благородничка. И без да се тревожи, че селските деца обикновено не се кръщават с имена като Шарл-Луи. Никой не я докосна, никой не отговори на отчаяните й викове. Хората се отдръпваха от пътя й и тя продължаваше лудия си бяг. Някои я проклинаха, други й правеха неприлични знаци с ръце, трети само се криеха в дрипите си. Бедните и скитниците на Париж нямаха чувства, у тях не съществуваше съчувствие към другите изгубени души.

Тя се спря на моста. Загледа се към мътните водовъртежи на Сена.

— Шарл-Луи — прошепна за последен път. Гласът й беше дрезгав и отпаднал, издаваше безнадеждното й отчаяние.

Не разбра нито тогава, нито по-късно какво я възпря да не скочи. Не беше надеждата — и последните искрици надежда бяха изчезнали с изчезването на брат й. Не беше и нечий глас, долитащ през мъглата. Никой не направи за нея онова, което тя по-късно щеше да направи за Елън Фицуотър. Не беше и закъсняло религиозно чувство, не беше и страха от ада.

Когато по-късно размисляше върху това, стигна до заключението, че вероятно беше спряна от изгарящото я убеждение, че не бива да им позволи да спечелят. Че няма да позволи на силите на злото да я победят, въпреки че те явно се бяха съюзили срещу нея. Те бяха убили родителите й и бяха отвлекли брат й. Тези зли сили й бяха отнели и последната утеха и последната капчица сигурност. Беше се започнало с предателството на Никълъс Блекторн, който беше стъпкал детската й, сляпа любов в калта, беше продължило с глада и ужасния студ, със самотата и отчаянието, и се беше свършило с най-позорното унижение. Беше продавала тялото си за пари и нищо не можеше да й върне загубената невинност. Сега можеше да умре. Животът й щеше да бъде още една жертва на злата съдба. А можеше и да се изправи, да възкръсне от пепелта като птицата Жар. Можеше да се бори, да продължава да се бори и никога да не се предаде на злите сили.

Малката западнала странноприемница беше наблизо. Светлината, която струеше през прозорците, понякога проникваше през мъглата и мрака. Тя прекрачи вътре. Беше забравила, че дрехите й са опръскани с кръв. За първи път й провървя. „Червената кокошка“ се стопанисваше от едно семейство. Благоприятно беше обстоятелството, че съпругът бе лишен от похотливост и животински инстинкти, а съпругата му, Марта, беше също толкова любезна, колкото и дебела. Дадоха на Жослин топло легло и гореща супа, а на сутринта тя започна да работи в кухнята.

На два пъти видя Стареца. Първия път — когато отиде да вземе малкото си одърпани дрехи. Той не я попита какво се е случило с Малвиве, а тя не му каза. Никой нямаше да забележи, че още един човек е умрял в Париж. Беше си тръгнала, без да каже нито дума на Стареца. И двамата скърбяха за Шарл-Луи, мъката им беше обща и не се нуждаеше от думи.

Годините, които последваха, бяха относително спокойни. Най-после лудостта, която беше обхванала Париж, изчезна. Свърши и царуването на Терора. С възкачването на престола на Наполеон у хората започна да се прокрадва плах оптимизъм. А „Червената кокошка“ процъфтяваше.

Постепенно Марта я беше оставила да командва кухнята изцяло. Мъжете, които редовно посещаваха странноприемницата, се бяха научили да стоят настрани от готвачката. Тя беше готова да наръга с нож всеки, който се осмели дори само да я заговори. И животът продължаваше да тече така, докато един ден срещна една прекрасна английска роза. Розата имаше намерение да се самоунищожи, и то на същото място, на същия мост, откъдето Жослин почти беше скочила във водите на Сена. Розата току-що беше разцъфнала и Жослин не можеше да й позволи да увехне преждевременно.

Беше разбрала още в мига, когато видя младата дама да се качва на перилата. Знаеше защо се е качила там, знаеше също и какви мисли се въртят в главата й. И знаеше още, че ако я спре, ще я принуди да приеме отново живота, въпреки че това щеше да стане бавно и болезнено. За момент се поколеба. Не искаше да носи отговорността за нечия чужда душа. Но накрая разбра, че няма избор. Мислеше, че веднъж завинаги е погребала милосърдието, но сега то се появи и й напомни, че в живота все още съществува болката. И тя извика. Издърпвайки Елън Фицуотър от ръба на бездната, тя придаде смисъл и на своя живот.

Видя Стареца за втори път, точно преди заминаването им за Англия. Изминалите години не бяха го променили — той беше все така стар, вонящ и рязък. Името на Шарл-Луи не беше произнесено, нито пък това на Малвиве. Но когато се раздели с него и пъхна оскъдните си спестявания в съсухрената му ръка, тя направи нещо, което никога преди не беше правила. Целуна го за сбогом.

И сега нямаше връщане назад. Не можеше да се върне на онзи малък мост близо до „Червената кокошка“, не можеше да мечтае за тъмнината, която е като сън и в която се разтварят всичките ти проблеми. Там, в тази тъмнина, бяха родителите й, а също и Шарл-Луи. А тя беше обречена да се бори. И щеше да продължи да се бори.

Пътуването до крайбрежния шотландски град Дънстър премина бързо и в мълчание. Жослин търсеше, още по-отчаяно отпреди, възможност за бягство, но между привидното безгрижие на Никълъс и мрачната подозрителност на Кръчмаря, нямаше никаква пролука, никакъв шанс. Винаги, когато спираха, един от двамата беше до лакътя й и сянката им я преследваше, дори когато се оттеглеше за естествените си нужди.

Тя дори не можеше да бъде сигурна, че коритото, на което се качиха, е корабът за Холандия, а не за Франция. Нищо не зависеше от нея. Всичко се изплъзваше от ръцете й. Докато все още бяха в пристанището, тя с копнеж се взираше в тъмните мътни води, но пазачите й бяха неотлъчно до нея. Не знаеше дали Никълъс е повярвал на заплахата й, че ще се самоубие. На лицето му не беше изписано нищо, освен досада, но здравото му силно тяло беше винаги наблизо.

Бяха потеглили сутринта с отлива. Тя стоеше до перилата на палубата и наблюдаваше как мъглата покрива земята. Ако можеше да плаче, щеше да заплаче точно в този момент. Тя се обърна, със сухи очи, към мъжа, който стоеше до нея. Той я гледаше с тъмните си очи, изпод полупритворените си клепачи. Не обръщаше никакво внимание на изчезващата в мъглата брегова ивица, а вятърът разрошваше дългата му черна коса, която падаше над надменното му красиво лице.

— Ти спечели — рязко му каза тя.

— Така ли?

— Да, ти си в безопасност. Успя да напуснеш Англия, преди да са те хванат и да те обесят за убийството на съпруга на онази жена. Дори Елън и нейният приятел не успяха да ни настигнат. Ти трябва да изпитваш триумф.

— Така ли мислиш? — измърмори Никълъс. Очите му обходиха тялото й, следвайки извивките му под смачканите й дрехи. — Не бих отишъл чак толкова далече в приказките си. Все още не.

Някакво едва доловимо излъчване на неговите очи, нещо не толкова силно като сласт, но все така опасно, я предупреди.

— Все още ли имаш намерение да скочиш зад борда, мила?

Трябваше да се досети, че той ще използва възможността да й се присмее. Щеше да прозре, че заплахите й са напразни, че тя блъфира. Пристанището вече не се виждаше, мъглата го беше погълнала. Водите бяха черни и дълбоки, а корабът се движеше бързо.

— Между какви възможности мога да избирам?

Той се усмихна леко.

— Долу има каюта. Доста просторна, с огромна, удобна койка. Пътуването ще продължи три дни, а през това време ние можем да се опознаем, без никой да ни прекъсва.

Тя запази лицето си безизразно и се обърна пак към морето. Не искаше да умре, дявол да го вземе. Но и не искаше пак да почувства силните му бели ръце върху тялото си.

— Е, кое избираш, Мамзел? Смъртта или безчестието?

Тя не можеше повече да разсъждава трезво и логично. Издигането и спускането на кораба произведе обичайния си ефект над нейния стомах и ако пак щеше да страда от морска болест, както беше страдала преди по-малко от година при пътуването си с Елън, със сигурност щеше да предпочете смъртта. Перилата на палубата бяха широки. Тя сложи ръката си върху тях, а Никълъс не се помръдна, за да я спре.

— Избирам прегръдката на морето — каза тя.

— Така ли? — гласът му звучеше така, като че изобщо не го е грижа. — Искаш ли да ти помогна?

Перилата бяха доста високи, а тя беше много ниска. Идеше й да заплаче, но хвърли кратък и гневен поглед към невъзмутимото лице на Никълъс и каза:

— Мога и сама да се справя. Чакам само корабът да се стабилизира малко.

— Съмнявам се, че клатенето ще престане. Северно море е известно с това, че обикновено е доста бурно. Страхувам се, че ще бъдем подхвърляни насам-натам чак докато стигнем до Холандия.

Тя пребледня и стисна здраво перилата.

— Значи отиваме в Холандия?

— Нали така решихме?

— Ще ме извиниш, че нямам особено доверие в думите ти, нали?

— Извинена си — каза й той и елегантно й се поклони. Прииска й се да му удари плесница и да види как глупавата му самодоволна усмивка се стопява. — Не си ли готова вече да ме придружиш до каютата?

— За да понасям твоите обиди? Никога.

— Не, любима. За да повърнеш. Лицето ти е придобило най-зеленикавия оттенък, който съм виждал, и ми се струва, че ще искаш да останеш насаме за момент. Както и да е, ако искаш да оплескаш цялата палуба, и то пред очите на всички, чувствай се свободна да го направиш.

Тя се втренчи в него. Ако беше по силите й, щеше да го накара да приеме върху себе си цялата мръсотия на стомаха й, който се бунтуваше. А за нея ставаше все по-трудно да контролира този бунт. И в този момент дори отмъщението отстъпи пред острата нужда от легло и леген.

— Каютата — каза тя, като почти се задушаваше от спазмите.

Направи няколко несигурни стъпки и залитна. Той я хвана. Главата й беше замаяна и тя не можеше вече да контролира дори крайниците си.

— Горкото ми малко агънце — измърмори той, като й се усмихна безсърдечно. — Още един път успя да се изплъзнеш на злия вълк.

— Не съм сигурна — едва чуто промълви тя. — Предпочитам дори тебе пред морската болест.

Той се засмя.

— Скъпа моя, подобни комплименти могат да ме накарат да загубя самообладание. Продължавай в същия дух и аз ще се издуя от гордост и самодоволство.

Тя не обърна никакво внимание на каютата, защото полагаше неимоверни усилия да задържи закуската в стомаха си. Всичко, което усети бе, че леглото е много меко и светлината е приглушена, за което беше особено благодарна. Усети още, че издигането и спускането на кораба е дори още по-ясно изразено и че Блекторн я гледа с една наистина дяволска усмивка.

— Ако не искаш да съсипя елегантните ти дрехи — с едва доловим френски акцент каза Жослин, — ще бъде по-умно да ме пуснеш. Със сигурност скоро няма да се почувствам по-добре.

— Добър съвет, любов моя. Но първо трябва да свърша нещо друго.

Тя се страхуваше, че Блекторн ще направи наистина много сериозната грешка да я целуне. Но Блекторн беше умен и дори не се опита. Той просто пъхна в немощните й ръце един леген и излезе. Точно навреме.

— Къде е Мамзел?

Кръчмаря се появи на вратата на по-малката каюта, която Никълъс, по необходимост, щеше да подели с камериера си.

— В нейната каюта. Съмнявам се, че ще прави нещо друго, освен да стене, докато стигнем до континента — нехайно каза той и си наля чаша бренди. Подаде бутилката на Кръчмаря, който поклати глава.

— Искам да знам — каза Кръчмаря, като тежко се отпусна на срещуположния стол. — Защо, за Бога, я взе с нас?

На устните на Никълъс се появи една наистина много неприятна усмивка.

— Мисля, че отговорът на този въпрос е очевиден.

— Не, сър, не е — категорично му се противопостави Кръчмаря. — Ти имаше достатъчно време да се възползваш от нейните прелести, докато аз ходих да разузная положението. А и тя не е някоя необикновена красавица, нито пък е кой знае колко опитна в правенето на любов, ако искаш да знаеш мнението ми. Това дотук е очевидно.

— Слабо казано — съгласи се Никълъс.

— Е, и тогава, защо? Защо въобще я влачихме с нас през цяла Англия и Шотландия? Защо се качихме на това пробито корито за Холандия, вместо да хванем приличния кораб за Франция? Защо не я оставихме в Дънстър? Твоята братовчедка и нейният човек щяха да я настигнат и да я върнат обратно в Англия и всичко щеше да си дойде на мястото. Не мога да разбера, защо ни трябват тези усложнения.

Никълъс въздъхна.

— Не съм сигурен, Кръчмарю, че ти дължа някакво обяснение.

— Тя не е леко момиче, това е ясно. Опита се да те убие, но, доколкото те познавам, ти няма да й отвърнеш със същото. Голям е броят на жените, а и на мъжете, които искат да те убият, и повечето от тях си имат добри причини. Така че, защо не пуснеш бедното малко дребосъче да си отиде?

Никълъс се усмихна на мъжа срещу себе си. Това не беше достатъчно, за да го уплаши, и той само се облегна назад.

— Бедното малко дребосъче? — повтори Никълъс. — Не знаех, че ти е направила такова впечатление, Кръчмарю. Знаеш, нали, че говорим за жената, която те повали с един удар по главата и те замъкна в храстите?

— Но тя е едно малко същество. Не можеш да отречеш това. Не искам да гледам как обръчът се затяга около нея.

Никълъс постави чашата на масата много внимателно.

— Откога ме познаваш, Кръчмарю?

— Повече от десет години, сър.

— Остави го това сър, Кръчмарю. Задаваш въпроси, които нито един слуга няма да се осмели да зададе — значи можем да застанем лице в лице като равни. А ти защо мислиш, че трябва да я пусна да си върви? Откъде се взе това внезапно съжаление и съчувствие?

— Съжалявам я — заинати се Кръчмаря. — Няма значение какво правиш ти, тя продължава да се бори. Една част от мене не иска да я види победена.

— Ти си бил романтик, Кръчмарю. Не знаех това преди — измърмори той. — Ако искаш да знаеш, и аз чувствам същото. Не е логично, нали?

Кръчмаря кимна.

— Но аз не се тревожа за нея. Тревожа се за теб.

Никълъс отвори широко очи. Ленивостта му и бавните му движения изчезнаха. Той застана нащрек.

— Ти ужасно ме заинтригува. Познаваш ме по-добре от всички хора на света, включително и от моите родители. Защо се тревожиш за мен?

— Тя ще те унищожи.

— Не ставай смешен! Дребна и крехка жена като нея?! Необходимо е много повече от една французойка, която не иска да прави секс с мен, за да бъда унищожен. Със задачата да омайвам жените се занимавам вече повече от петнайсет години и вече съм доста добър — усмихваше се студено. — Защо тогава да се притеснявам, че Жослин де Лорни ще успее там, където всички други жени не са успявали?

— Тя отслабва силата ти — каза Кръчмаря. — Виждам как я наблюдаваш понякога, когато в стаята е почти тъмно и тя е заета с някоя домакинска работа. Гледаш я като лунатик и това си е чистата истина.

Никълъс само гръмогласно се засмя.

— Значи ти мислиш, че съм оглупял от любов? Че съм луд от любов? Не, лудостта на моето семейство няма пръст в тая работа. Караш ме да се тревожа за твоя здрав разум.

— Аз не бих отишъл толкова далече. Но ти не… приличаш на себе си. Все още не си легнал с нея, нали?

— Дявол да го вземе твоето нахалство, Кръчмарю! — разбесня се Никълъс. — Това не е твоя работа. Ами ако тя просто не ме привлича?

— Беше време, когато всички жени те привличаха — изстреля отговора си Кръчмаря. — Ти я искаш и тя е в твоята власт повече от седмица, а все още не си проникнал под полата й. Мъкнеш я на континента с нас, оставил си я сама в каютата и се чудиш, защо съм разтревожен.

— Тя е болна от морска болест, Кръчмарю. Разреши ми да проявя поне малко придирчивост. Ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, ще я изнасиля веднага щом стъпим на твърда земя. Може и да гледаш, ако искаш.

— Гледал съм и преди. Но някак си ми се струва, че този път ти няма да искаш зрители.

На Никълъс му ставаше все по-трудно и по-трудно да сдържа темперамента си.

— Да не би да я искаш за себе си, а, Кръчмарю? Тя не е нищо повече от една готвачка, все пак. Не стои толкова високо, че един камериер да не може да я докосва. Може би изведнъж ти се е приискало да се установиш, да водиш спокоен живот, да отгледаш цяло котило деца, а може би дори да станеш иконом.

Кръчмаря поклати глава, с което изрази отрицанието си, но отказа да се предаде.

— Тя не е от типа жени, които ми харесват. Но аз мога да позная класата на една жена, независимо дали е французойка или англичанка, и тази не е обикновена слугиня. Тя е нещо повече. И мога да ти кажа още нещо.

— Подозирам, че ще ми натрапиш информацията, независимо от това дали искам да я чуя или не — каза Никълъс, като нарочно въздъхна тежко. Искаше да покаже, че разговорът го отегчава.

— Точно това имам намерение да направя. Тя е влюбена в тебе. И го знае. Ако ти е останал някакъв ум, ще я хвърлиш зад борда. Тя ще те повлече надолу, Блекторн. Ако не се отървем от нея, тя ще съсипе и двама ни — и теб, и мен.

— Господи, колко си сантиментален! Каква мелодрама очакваш да се случи! И как една крехка французойка ще успее да ни затрие? — остро запита той.

Кръчмаря отговори категорично, с безизразен глас:

— Ти ще се влюбиш в нея. Тя ще разбере и ще използва любовта ти, докато може, а после ще те напусне. Те всички правят така, в края на краищата те напускат, ти добре го знаеш. А при следващия дуел ще бъдеш малко разсеян и нехаен. Или пък ще загинеш на конни надбягвания. Ще скочиш прекалено високо над някое препятствие и ще си счупиш врата. И това ще бъде края ти.

— Кръчмарю — безкрайно търпеливо поде Никълъс, — и без това вече съм доста безразсъден, що се отнася до дуелите и конните надбягвания. Вече повече от десетилетие ухажвам смъртта. Ако сексът с Жослин де Лорни ще ускори смъртта ми, ще бъда радостен. Но, така или иначе, аз на всяка цена ще го направя. Пийни си, човече. Имаш нужда от една глътка.

— Не, благодаря — с достойнство произнесе Кръчмаря и се изправи, като изпъна рамене. Така или иначе, той не беше особено висок и не можеше да си придаде кой знае каква важност. — Но ти все пак помисли върху това, което ти казах. Ако продължаваш все така да проявяваш претенции относно момента, в който ще легнеш с нея, може би ще е най-добре да я зарежеш веднага, щом кракът ни стъпи на холандска земя.

— Мой скъпи Кръчмарю — промърмори Никълъс. — Кога съм бил загрижен за своята безопасност?

Кръчмаря си тръгна, като си мърмореше нещо под носа. Никълъс го гледа как се изнизва през вратата, а веждите му бяха гневно смръщени. Дявол да го вземе този мъж, но в неговите думи имаше частица истина и на Никълъс никак не му беше удобно и приятно да ги слуша. Беше позволил на Жослин да влезе под кожата му, да му стане по-близка от всяка друга жена, която беше имал досега. А досегашният му живот беше поредица от жени, егоизъм и грижа само за собствените удоволствия и удобства. Изключение правеше чувството му към онова невинно момиче, което беше познавал преди повече от десет години във Франция.

Да, вярно беше, че досега можеше да е правил секс с нея повече от дузина пъти. Първия път можеше да е още в Ейнсли Хол, докато тя лежеше завързана на леглото в неговата стая. Можеше да я има и във всяка една от странноприемниците, в които бяха нощували. А също така можеше да я има и на тясното легло в ловджийската хижа. Но всеки път нещо го беше възпирало. Всеки път той даваше различно наименование на причината, която го спираше. Един път я наричаше ленивост, друг път — съчувствие, трети път — желание да удължи мъчението й. Но причината никога не беше липсата на желание. Беше се опитал да облекчи напрежението, като беше легнал с онази камериерка, но техните усилени физически упражнения го бяха оставили неуталожен, с още по-голям глад за ласките на Жослин. Да, Кръчмаря, дяволите да го вземат, имаше право да го предупреждава. Ставаше все по-сантиментален и все по-загрижен за пленницата си. Крайно време беше да си изяснят какво всъщност ги свързва. А когато му омръзне, това ще означава, че вече няма да изпитва към нея тази страст, която го разяжда в момента.

Страст? Дали това беше страст? Ако чувствата му бяха така очевидни и така прости като страстта, той още сега щеше да може да направи нещо по въпроса. Нямаше да се вслушва в гласа на съвестта си. Нямаше да се колебае, нито дори за момент. И съвсем сигурно беше, че няма да се опитва да я замени с друга жена. Мисълта за неговото собствено унищожение ни най-малко не го тревожеше, независимо дали то щеше да дойде от нейните ръце или пък от нечии други. Но мисълта за собствената му слабост беше наистина непоносима. Трябваше да направи каквото е необходимо, за да победи тази слабост. В неговия живот не беше имало и нямаше да има място за съчувствие и нежност.

От самото начало беше сбъркал, като беше отишъл в Шотландия. Знаеше, че на земята не можеше да има рай за него, и все пак се бе поддал на очарованието на ранната пролет, която беше подхранила илюзиите му. На този свят не съществуваха нито изящество, нито красота, нито милосърдие, нито любов. И всичко, което караше душата му да вярва в подобни неща, всичко, което обещаваше невъзможното, трябваше да бъде избягвано. Всичко беше лъжа — Шотландия беше лъжа, тя беше само една скалиста земя, над която преобладава лошия климат и над която властва вечната самота. Жослин също беше лъжа, която притежава наранена душа, измъчени очи и желание за мъст. Не можеше да си позволи да изпитва слабост. Всичко, което притежаваше на този свят, беше коравосърдечието и ледената му душа, които го предпазваха от нещастието да се загрижи за другиго, освен за себе си, и не му позволяваха да изпитва съчувствие към ближния. Ако си позволеше някаква слабост, ако си позволеше да изпита дори нищожно съчувствие, дори слабо чувство, щеше да допусне пролука в бронята, която обвиваше сърцето му. И тогава всичко щеше да проникне в него. Щяха да нахлуят вината и съжалението, които беше отричал в продължение на толкова много години. И тогава наистина с него щеше да бъде свършено.

Не можеше и нямаше да позволи това да се случи. Много отдавна беше научил, че може да разчита единствено и само на себе си. Жослин явно също беше научила грубия урок на живота. Тя не очакваше милост от него.

Той почувства как душата му отново потъва в мрака. Тъмнината се сгъстяваше. Членовете на фамилията Блекторн често бяха поразявани от лудостта. Те имаха лоша репутация. И на него не му оставаше нищо друго, освен да живее така, че да защитава тази лоша слава.

Той се изправи, остави бутилката бренди на масата и се запъти към каютата. Цветът на лицето й сигурно все още беше жълто-зеленикав, но можеше и да се възстанови по-бързо. Обутите му в ботуши крака стъпваха уверено по палубата. На стабилната му походка не влияеше нито движението на кораба, нито количеството бренди, което беше изпил. Не си направи труда да почука, преди да отвори вратата.

Тя наистина беше болна. Той застана над койката и я загледа. На челото й беше избила студена пот, очите й бяха затворени, а под тях имаше тъмни сенки.

Беше му проговорила на френски, преди той да напусне кабината. Инстинктивно се беше върнала към този език. Той беше избягвал разговорите на френски още от самото начало на принудителното им пребиваване заедно, нарочно ги беше избягвал. Френският език му напомняше за миналото. Английският, на който тя говореше, беше безупречен и тя дори му придаваше различни нюанси, понякога говореше на диалекта на слугите, за да заблуди дори и най-наблюдателните хора. Но нейният френски беше красивия и мелодичен език, който говореше аристокрацията. Напомняше му за отминалите дни, за изгубената младост и за начина на живот, който беше пометен от жаждата за власт и гнева на селяните.

Той погали разрошените й кестеняви коси и ги отметна от лицето й. Тя не помръдна. Беше изтощена както от неразположението, така и от своите собствени терзания. Той се наведе и прошепна в ухото й няколко думи — любовни думи, произнесени на чист и нежен френски. Думите изглежда достигнаха до нея в съня й, защото на устните й се появи лека, невинна усмивка, а той беше разтърсен от желание. Копнееше да я вземе в ръцете си веднага — в същия този момент и на същото това място.

Отдалечи се бързо, преди изкушението да е станало прекалено силно. Едва късно през нощта, докато с Кръчмаря отпиваха бренди от бутилката, той осъзна какво е прошепнал в ухото й. Тогава го беше направил инстинктивно, гальовните, нежни думи сами се отрониха от устните му. Съвсем несъзнателно ги беше изрекъл на френски. Беше й казал, че е красива, че тя е неговото скъпо дете, неговият ангел в мрака. Беше й казал, че тя е неговата душа, неговия живот и неговия дъх, че тя е топлината и желанието, които го изгарят. И, Господ да му е на помощ, беше й казал още, че я обича. И дори сега не беше сигурен, че е излъгал. Не, не беше излъгал.

Глава 18

Корабът вече не се движеше. Жослин лежеше по корем на койката, страхуваше се дори да си поеме дъх, да не би стомахът й отново да се разбунтува. Не се осмеляваше да седне. Когато, няколко часа по-рано, се бе опитала да го направи, стаята се беше завъртяла пред очите й и тя се беше строполила на пода. Това й стигаше. Рано или късно, все щеше да успее да допълзи до койката, но той беше влязъл, а това беше още по-лошо от морската болест. Беше я взел в ръцете си и я беше положил обратно на леглото. Беше й прошепнал няколко нежни думи на езика, който тя помнеше от своята далечна младост. Беше вече позабравила как звучи той, този парижки гърлен френски, който беше толкова различен от меките и по-изискани звуци, от които се състоеше френският на изчезналата аристокрация. Тя си позволи да потъне в мечти, а той нашепваше думите в ухото й и я загръщаше по-плътно в лекото одеяло. Тялото й беше слабо и треперещо като на дете. И тя се пренесе в света на своето детство. Представи си, че пак е на петнайсет години и че пак изпитва чувството, присъщо на младите — чувството, че всичко на този свят е възможно.

Едва тогава беше разбрала, че не е сама в каютата. Сетивата й се бяха притъпили и тя едва осъзнаваше чуждото присъствие. А когато се изостриха, тя разбра, че този, който се намира в каютата с нея, не е нейният враг. Внимателно отвори едното си око и видя мургавия профил на Кръчмаря, който седеше в ъгъла.

— Значи вече си будна. Губим ценно време. Ако искаш да дойдеш с нас, трябва вече да ставаш.

Жослин не помръдна.

— Имам ли някакъв избор?

— Не. Негово благородие няма намерение да те пусне да си вървиш.

Нещо в гласа на Кръчмаря направи впечатление дори на нейните притъпени сетива. Тя с усилие се изправи до седнало положение и каютата пак се залюля пред очите й, но само за кратко. След миг всичко застана на мястото си.

— А ти мислиш, че той трябва да го направи? — тихо, но ясно запита тя.

Кръчмаря кимна.

— Аха, така мисля. Ти само му създаваш грижи, но той е като сляп и упорито продължавала не забелязва това. Дори не знае какво иска да прави с тебе, но няма достатъчно разум да разбере, че трябва да те остави да се махнеш.

— Ти можеш да ми помогнеш.

Кръчмаря изненадано я погледна.

— И защо да го направя?

— Защото си прав. Аз само създавам проблеми. И без това го гонят заради убийството на онзи мъж…

— Какво знаеш ти за това? — тросна й се Кръчмаря. — Аз бях там, Мамзел. Борбата беше честна и по правилата. Но Джейсън Харгроув ги наруши. Опита се да убие Блекторн след дуела, когато той се беше обърнал с гръб към него. И Блекторн не разреши това да се случи.

— Много благородно от негова страна — едва чуто промълви Жослин.

— Освен това вече сме на континента. Никой няма да ни преследва тук.

— Стигнахме ли вече? Колко време прекарахме в морето?

— Искаш да знаеш колко дена си повръщала ли? Три дена. Справедливо отмъщение, ако разбираш какво искам да кажа. Точно толкова дълго, колкото Блекторн страда от гастрит.

— Ами неговата братовчедка? Мислех, че те също ни преследват.

Надеждата все още беше жива в сърцето на Жослин и тя не искаше да я загуби.

— Ти да не би да мислиш, че той се страхува от хора като лейди Елън? — пак й се тросна Кръчмаря. — Невъзможно! И няма значение колко джентълмена води със себе си. Те няма да настигнат Блекторн, щом той не иска това. Могат да го настигнат, само ако им позволи.

— А тогава защо мислиш, че той трябва да ме пусне?

Беше още твърде слаба и й беше трудно да схване смисъла на всичко казано.

— Ако знаех точно защо мисля така, можеше и да ти помогна. Но тъй като не знам, не съм сигурен, че ще постъпя правилно — гласът на Кръчмаря звучеше уморено и измъчено. — Просто мисля, че ти си допълнително бреме и че той ще се справи по-добре, ако те няма. Нищо друго. Знам, че още не се е качил върху теб, така че предположението ми няма нищо общо с това. Ти не си неговият тип — той харесва русите, глупави и напети момичета. Не разбирам нищо и това ме тревожи.

Тя сигурно беше загубила ума си. Или пък това бяха последиците на морската болест. Не можеше по друг начин да си обясни, защо я натъжава факта, че Блекторн предпочита русите и глупави жени. Нали това трябваше само да я радва, тъй като, слава Богу, не беше достатъчно привлекателна за него и той нямаше да легне с нея.

— Ще пътувате много по-бързо и по-лесно без мен — успя да каже тя. Думите й звучаха съвсем разумно. — Той вероятно проявява упорство. Ако просто изчезна на пристанището, той може и да е благодарен, че някой е взел вместо него правилното решение.

— Никой няма да взема решения вместо мен, любима — отговори й хладно Блекторн на изискан френски.

Беше застанал на прага, без те да забележат кога. Тя дори не беше видяла, че вратата е открехната. Както винаги, стъпките му бяха много леки. Той продължи:

— Много мило от твоя страна, че си се загрижила, но твоето присъствие няма да ме затрудни кой знае колко. Засега, поне.

Тя уморено го погледна. Мъжът, който беше дошъл при нея по време на безкрайното пътуване и който беше нашепвал нежни думи в ухото й, мъжът, който беше слагал студени компреси на челото й, мъжът, който беше отишъл толкова далеч, че дори беше държал легена вместо нея, и то без да изпитва отвращение, този мъж беше изчезнал. На негово място беше застанал мрачният и зъл мъж, който можеше да я накара да изпитва страх, ако му позволеше. Там стоеше студенокръвният, неумолим враг, който нямаше да се вслуша нито в молбите й, нито в гласа на здравия разум. Нежността му се беше стопила. Всичко добро у него беше изчезнало.

А точно сега тя беше прекалено слаба, за да се бори. Кръчмаря все така седеше отпуснато в ъгъла и изглеждаше странно спокоен. Явно не се тревожеше, че господарят му е чул думите, които беше произнесъл и които не бяха пример за вярност. Явно беше, че взаимоотношенията между тях не са обикновени и че те са не просто господар и неговия камериер. Тя нямаше да позволи на надеждата да умре. Щом присъствието й не се нравеше на Кръчмаря, той може би щеше да й помогне. Може би щеше да пренебрегне някои от мерките за сигурността й. Всичко, което трябваше да направи, беше да се възползва от друг момент на невнимание. Щеше да се измъкне. И този път той нямаше да успее да я хване пак.

— Хайде, Жослин — каза Блекторн.

Влезе в каютата, която като че ли се смали и стесни — толкова висок и силен беше той. И Жослин се почувства още по-дребна и слаба. Но не и безпомощна. Никога нямаше да бъде безпомощна. Щеше да се бори до края на живота си. Той й протегна ръката си — изящна и силна. Изчака я търпеливо.

— Хайде — каза й отново, — твърдата земя те очаква.

Щеше да последва и самия дявол, ако той я водеше навън от кораба. Опита се да се изправи и да слезе от койката, като пренебрегна предложената й помощ. Блекторн обаче не беше мъж, който щеше да позволи да го подминат. Той просто взе ръката й в своята, издърпа я от леглото и я спусна на пода. Оказа се, че тя има нужда от помощта и силата му. Краката й още трепереха. Но това беше моментна слабост, напомни си тя. Щеше да се оправи веднага щом слезе от този чудовищен кораб. Трябваше да се погрижи за себе си — искаше да измие лицето и ръцете си, да среше косата си и да потърси нещо по-подходящо измежду прекаленото големите за нея дрехи на Елън. Трябваше да сложи нещо в стомаха си, въпреки че само мисълта за това я накара да потръпне. А после щеше да се погрижи за бягството си.

И този път бягството й щеше да бъде успешно.

Пътищата в Холандия бяха в по-добро състояние от тези в Англия. Наетият файтон също беше една класа над разнебитената карета на Блекторн. В този файтон имаше дори възглавнички. В него имаше и повече пространство, така че огромното, мускулесто тяло на Блекторн не го запълваше цялото и не я притесняваше, както беше в по-малката карета. Но тялото му все още беше доста заплашително. Той я наблюдаваше. Изминаваха миля подир миля, а погледът му не се отделяше от лицето й. Той се беше отпуснал лениво, дългите му крака бяха протегнати далеч пред тялото, ръцете му бяха скръстени, а над тях падаха дантелите на ръкавите му. Очите му бяха полузатворени, а тънките му устни бяха разтеглени в лека усмивка, която беше доста обезпокоителна. Но Жослин, както винаги, не показа колко притеснена беше всъщност.

Нещо се беше променило и тази промяна не предвещаваше нищо добро за нея. Блекторн като че ли беше взел решение и каквото и да беше то, нямаше да е в нейна изгода.

Тя също го наблюдаваше, но не така открито, както той се взираше нея, и обмисляше възможностите си. Тя го наблюдаваше и чакаше, страхуваше се от момента, в който файтонът щеше да спре и те щяха да се подслонят някъде за през нощта. Дори мъчението на безкрайното пътуване беше за предпочитане пред неизвестността, която щеше да настъпи с падането на нощта.

Времето беше доста напреднало, когато най-после слязоха от файтона. Странноприемницата също беше по-добра от онези, които бяха посещавали в Англия. Ако не беше толкова разтревожена, Жослин щеше да се запита, дали цената на нощувката е по-малка на континента или Блекторн си разрешава да харчи повече пари, защото вече не се страхува от призрака на преследвачите. Вероятно истината беше някъде по средата. Но тя си имаше достатъчно други грижи, за които да мисли, докато седи сама в отделната си стая, която беше по-топла и по-просторна от стаите в английските странноприемници.

Тя стана и закрачи из стаята, ръцете й бяха напрегнати и опънати до тялото й. Крачеше гневно, като изритваше полите на роклята, които й се пречкаха. Нямаше причина да мисли, че тази нощ ще бъде с нещо по-различна от останалите, които бяха последвали отвличането й от Ейнсли Хол. Както беше отбелязал Кръчмаря, тя не беше неговия тип. И тук имаше достатъчно напети, руси и глупави момичета, които се кикотеха и сервираха в долната зала. Беше зърнала поне три, преди Кръчмаря да я метне на рамо и да я занесе в стаята й. Логично беше Блекторн да намери утеха в техните меки ръце. Логично беше, но тя не вярваше, че ще стане така. Знаеше, че тази вечер той ще дойде за нея. И той знаеше, че тя знае. Подносът с храната, на който липсваше нещо толкова необходимо като нож, говореше за това каква ще бъде съдбата й. Тя почти не беше докоснала храната. Не беше изпила и чашата вино, защото щеше да има нужда от трезвия си ум. Толкова дълго беше успяла да го държи настрана. Сигурно щеше да успее да го залъже и този път.

Часовете минаваха. Огънят в камината беше почти угаснал. В късния час от общата зала на долния етаж долиташе смях, кикотенето на момичетата преодоляваше разстоянието, минаваше дори през дебелите дървени стени. Паниката й сигурно беше напразна. Тя изрита от краката си прекалено големите пантофи на Елън и се изкатери на високото легло. То беше меко и миришеше на току-що изпрани чаршафи. Те бяха ленени и висококачествени, и биха правили чест дори на Ейнсли Хол. Леглото беше голямо и тя щеше да спи сама в него. Легна по гръб напълно облечена и загледа сенките, които играеха по тавана и стените. Това, което чувстваше, не беше, не можеше да бъде разочарование.

Да, разочарование беше, призна си. Трябваше да бъде честна спрямо себе си. Не биваше да се самозалъгва. Тя не беше разочарована, че няма да стане обект на отвратителните му домогвания. Разочарована беше, че битката, която се отлагаше толкова отдавна, щеше пак да бъде отложена. Рано или късно, натрупващото се между тях напрежение щеше да избухне. Тогава тя щеше да бъде готова, щеше да се бори. А силите и аргументите й намаляваха, когато беше оставяна насаме. Разбира се, че беше разочарована.

Отдолу долетяха писъци и смях. Ръцете й се свиха в юмруци. Слава на Господа, че на света имаше и готови за секс камериерки, каза си тя. Уж беше искрена със себе си, а ноктите й се забиваха в дланите и й причиняваха болка. Благодаря ти, Господи, че ще прекарам още една спокойна нощ, благодаря ти за…

Вратата на стаята й проскърца и сложи край на всички неискрени благодарности към Бога. Блекторн пристъпи вътре нехайно. Носеше свещ в ръката си и беше изключително елегантен и привлекателен. Играта на светлини и сенки правеше лицето му да прилича на лицето на хищна птица. Това не беше илюзия. Той беше съвсем реален.

Жослин бързо седна, като се прокле, че е легнала в такъв неподходящ момент. Ако имаше поне десет минути на разположение, щеше да се приготви да го посрещне както подобава. Нямаше да лежи уязвима на леглото.

Той й се усмихна. Усмивката му не й вдъхна доверие. Тази усмивка беше просто едно леко и подигравателно изкривяване на тънките му устни. Очите му не се усмихваха.

— Нямаш нищо против да заключа вратата, нали? — измърмори той и завъртя ключа, без да изчака нейното съгласие. — Тази нощ не искам да ни безпокоят. Не вярвам някой да бъде толкова глупав, че да го направи. Моята репутация е известна на всички. Повечето хора ще помислят два пъти, преди да се опитат да ме ядосат.

Тя се отдръпна в далечния край на леглото. Светлината на свещта не падаше върху лицето му. То беше тъмно, в него нямаше нито нежност, нито състрадание, нито разбиране. Този път той щеше да я има. Нямаше нищо, което може да каже или направи, за да го спре. Но поне можеше да опита — за последен път.

— Ти всъщност не ме желаеш — каза тя, докато го гледаше как съблича елегантния си жакет. — И ти знаеш, че не ме желаеш. Ако искаш секс, защо не се възползваш от услугите на камериерките? Сигурна съм, че те не биха имали нищо против, а са и по-опитни от мен.

— Те не ме интересуват — каза Никълъс и дългите му, търпеливи пръсти развързаха възела на шалчето му. — Искам теб.

Той седна на стола до камината и започна да събува ботушите си — нещо, което не беше особено лесно, защото те бяха плътно прилепнали на краката му. Тя го гледаше като хипнотизирана. Знаеше, че няма къде да избяга. Той съблече ризата си и се приближи към нея. В тъмнината й се стори огромен като великан. Това не беше похотливият английски благородник, нито непохватният, дебел месар. Това беше нейният най-зъл враг и той беше мъж, който притежаваше смъртоносен чар и беше много опасен и много, много привлекателен. Той беше още и мъж, който искаше да я нарани, да я накаже. И щеше да направи това, но също така щеше, ако може, да й достави удоволствие. Единствената й защита беше мисълта, че такова удоволствие не съществува. Тя го погледна със смразяващо безразличие.

— Не прави това.

Усмивката му стана още по-присмехулна.

— Ти знаеше, че рано или късно, ще стигнем дотам. Нали?

Протегна се и я погали по дългата кестенява коса. Гласът му беше нежен. Или може би на нея й се струваше така?

— Не мога да те спра.

Той поклати глава в знак на съгласие.

— Ти можеш да ме заплашваш, че ще ме убиеш, можеш да заплашваш, че ще се самоубиеш, можеш да риташ и пищиш и да се бориш с мен, ако искаш. Но не можеш да ме спреш.

— Добре тогава.

Той се сепна от изненада и я погледна. Отдръпна ръката си от косата й.

— Добре тогава — като ехо се обади той.

— Не мога да те спра. Можеш да ме изнасилиш. Давай.

Тя легна по гръб на леглото, опъна скованите си ръце край тялото, впери поглед в тавана и зачака. Искаше той да бъде безцеремонен. Искаше да го предизвика. Напразно. Тя почувства пръстите му да разкопчават бавно копчетата, които покриваха цялата предница на роклята, почувства и хладния нощен въздух, който се докосваше до тялото й с разкопчаването на всяко следващо копче.

— Няма нужда да правиш това — процеди тя през зъби. — Необходимо е само да вдигнеш полата ми.

Тихият му смях не я стопли, не я накара да се почувства по-добре.

— Имаш известен опит, нали? Аз не искам просто това, което е между краката ти, малка моя. Искам цялото ти тяло.

Той я издърпа, накара я да седне и измъкна роклята през главата й.

— Моето тяло е на ваше разположение, монсеньор — любезно и учтиво каза тя, но не му помогна да я разсъблече.

Долната риза беше от мека коприна. Стигаше чак до коленете й и тя се надяваше, че ще спази поне малко благоприличието и ще я остави по бельо. Но той не мислеше така. Внимателно нави белите копринени чорапи и ги захвърли настрани, след това съблече долната й риза и тя остана да лежи съвсем гола. Опитваше се да не помръдне, да не трепне, докато той я наблюдава с тези опасни, дълбоки очи.

— Тялото ти е много дребно и крехко, любима — измърмори той, без да я докосва. Очите му обходиха малките й закръглени гърди и гладкият стомах. — Все едно си още на петнайсет. Спомням си, като че ли беше вчера…

Безпогрешно беше избрал думите, които щяха да я вбесят.

— Копеле! — изсъска тя и затърси нещо, с което да се покрие. — Никога вече няма да бъда на петнайсет. Мразя те, мразя те…

Той я положи по гръб и покри тялото й със своето, натисна я върху мекия дюшек. Ризата му беше разтворена и тя почувства горещата му плът и потръпна в мрака.

— Да, никога вече няма да бъдеш на петнайсет — съгласи се той и я погледна, а очите му проблясваха.

Усещането за неговото тяло върху нейното, тежестта му, показваха странен ефект върху нейната утроба. Тя усещаше възбудения му член да се притиска до корема й и не можеше повече да устоява на този съвсем реален физически допир.

— Заради любовта към Бога, Никълъс — прошепна тя. — Не ми причинявай това. Съжали ме, не прави това с мен.

Той остана неподвижен за миг и тя си позволи да изпита плаха надежда, че най-после е намерила думите, с които да го пречупи, да го накара да се откаже от намерението си. Но тази надежда изчезна, когато той леко поклати глава.

— Какво те е накарало да помислиш, че аз съм способен да изпитвам съжаление? Че почитам Бога, че вярвам в неговата любов, че имам чувство за чест и благоприличие? Аз съм порочен, Жослин. И похотлив. И сега имам намерение да ти докажа колко порочен и похотлив съм всъщност.

Той се наведе, духна колебливия пламък на свещта и положи устните си върху нейните. За последен път тя направи опит да го изблъска, но той дори не обърна внимание на това. Отвори устата си и я дари с дълбока целувка.

Езикът му навлезе в устата й, а ръцете му държаха здраво главата й, докато юмруците й безпомощно го удряха по гърба.

Битката беше обречена на неуспех и тя го знаеше. Не защото той беше прекалено силен и не защото можеше лесно да я надвие. Ако продължеше да се съпротивлява, макар и слабо, това можеше и да се окаже достатъчно. Защото, въпреки неговото твърдение, че е порочен и похотлив, тя не вярваше, че той ще я изнасили.

Битката беше обречена, защото тя знаеше, че не може да се съпротивлява. Устата му беше толкова сладка, целуваше я толкова нежно и същевременно силно, че предизвикваше ответен отговор и събуждаше у нея чувства, които не знаеше, че съществуват. И борбата само освобождаваше тези чувства. Правеше ги по-силни и по-неудържими. Колкото повече се съпротивляваше на целувката, толкова по-силно искаше тя да продължи.

По някакъв начин, без тя да разбере, ръцете й се бяха сключили зад врата му. Главата й се беше наклонила и устата й се беше впила в неговата, приемаше неговата целувка и му отговаряше, тялото й се размекваше от допира до неговата твърдост и беше готово да я приеме. Ръцете му се спуснаха надолу и обхванаха малките й гърди. Като че ли някъде отдалеч тя чу собствения си инстинктивен и тих вик на удоволствие. Чу го с все по-нарастващ ужас.

С голямо усилие на волята отлепи ръцете си от врата му и ги спусна на леглото до тялото си. Насили се да успокои дишането си и да лежи неподвижно под него. Той повдигна главата си и я погледна, очите му изразяваха гняв и разочарование. Тя срещна погледа му с наложено безразличие.

— Това ли е последната ти защитна стена? — гласът му прозвуча грубо в тъмнината. — Ще си лежиш спокойно и няма да ми обръщаш внимание, докато аз се гавря с теб? Няма да стане.

Тя изпита ужас при мисълта колко добре четеше той мислите й и колко лесно проникваше в душата й. Но успя да го потисне.

— Прави каквото искаш — каза тя, но гласът като че ли я издаде. — Не мога да те спра.

— Не можеш и да ме изиграеш — каза той. — Не можеш да овладееш тялото си. Има неща, които не могат да се контролират.

И той докосна с устни гърдите й. Тя потрепери, пръстите й стиснаха здраво чаршафите, положи всички усилия да лежи неподвижно, но неизбежно и неудържимо желание пробяга по цялото й тяло. Отчаяно се опита да се скрие в тъмното кътче на съзнанието си, но то й се изплъзваше. Нямаше място, в което да се скрие. На света съществуваха само тъмнината и силното тяло на Никълъс, което я натискаше надолу, устните му върху гърдите й, дългите му пръсти, които се спускаха надолу по корема й, спускаха се още по-надолу — по бедрата й, пъхнаха се между краката й… Тя отново потрепери. Опита се да стои неподвижно, да не се съпротивлява.

Той отлепи устните си от гърдите й и тя ги почувства студени и влажни. Той плъзна дългите си пръсти вътре в нея, а тя заби петите си в дюшека и силно прехапа долната си устна.

— Тялото ти пак те издава — прошепна той. А после се наведе към лицето й и разтвори устните й с език.

Нито можеше, нито искаше да го помоли да спре. Той правеше с нея неща, които нито един мъж досега не беше правил, докосваше я по начин, който я изненадваше и плашеше, пръстите му се плъзгаха дълбоко във влажната й и гореща вътрешност, палецът му се триеше в плътта й и предизвикваше тръпки и копнеж в утробата й.

А после той се намести между краката й и смъкна панталоните си. Тя не искаше, а и не можеше да го види в тъмнината как си отмъщава, как похищава тялото й. Затвори очите си и пак се опита да се оттегли в онова тайно кътче на съзнанието си, което винаги й беше предлагало сигурност и утеха. Потърси го, но то беше изчезнало, беше се изпарило като мъгла, а тялото му се притискаше в нейното, разтваряше краката й. Той уверено и дълбоко навлезе в нея. Тласъкът му беше толкова силен, че я повдигна от леглото.

Застина за момент. Огромното му тяло я покриваше цялата, разкопчаната му риза обгръщаше и двамата, а тя трепереше. Това не беше като сношенията, които си спомняше. Това нахлуване в тялото й беше много по-разрушително, много по-завладяващо. Този път нямаше възможност за бягство. Той започна да се движи — отдръпваше се бързо навън, а после бавно се пъхваше обратно и проникваше дълбоко, толкова дълбоко, че устата й се разтваряше, а тялото й се извиваше в дъга. Тялото й реагираше инстинктивно.

Опита си да си представи, че той е мосю Порш, който се бъхти и поти над нея. Опита се да си представи, че той е стария граф, който миришеше на магданоз. Не успя да се убеди. Защото ръцете му милваха гърдите й, а езикът му танцуваше в устата й. А вътре в нея гореше един незадоволен копнеж и само съединяването на техните тела можеше да го удовлетвори.

Казваше си, че трябва да се съпротивлява. Но когато се изви срещу него, само му позволи да проникне още по-дълбоко и го усети още по-силно, а предателското й тяло изпита безкрайна радост. Самообладанието й беше разклатено, тя не успяваше да контролира тялото си. Искаше го, имаше нужда от него, имаше нужда от тялото му, искаше да усеща устата му върху своята, искаше да усеща ръцете му върху гърдите си, имаше нужда от нещо, а все още не знаеше какво е то.

Нямаше да се предаде на това нещо. Нейното отмъщение можеше да бъде само нейната отдалеченост, а той го правеше невъзможно. Тя поклати глава, опита се с това движение да отрече властта му над тялото си. Но той, както я беше предупредил, бе безмилостен.

— Не се съпротивлявай, ангел мой — прошепна насмешливо. — Няма да те оставя, докато не свършиш.

Тя тихо простена и се намрази за това. Той пак покри устата й със своята и, като пълна глупачка, тя го целуна в отговор, а косата й ги покри и двамата, скри ги от тъмнината. Той хвана бедрата й с ръце и я повдигна, а от твърдостта, която беше вътре в нея, изригна топлина. Тази топлина отговори на топлината, която заливаше нейното собствено тяло и копнежът, който я изгаряше, най-после беше задоволен. Прииска й се да крещи и да плаче, защото беше загубила и последната си капка невинност.

Тя лежеше неподвижно под него. Мразеше го, мразеше и себе си. Лицето й беше мокро от пот и от още нещо, което, казваше си тя, не може да е сълзи. Опитваше се да успокои тежкото биене на сърцето си и запъхтяното си дишане. Той лежеше върху нея, все още наполовина облечен, и тя усещаше тръпките, които разтърсваха тялото му. А после той се отдръпна от нея, слезе от леглото и я загледа. Дори не си направи труда да скрие голотата си.

Тя не можеше да го погледне. Не можеше да се изправи хладнокръвно срещу него, нито срещу предателството на своето тяло. Сви се на кълбо и пъхна юмрук в устата си, за да заглуши стенанията си. Затвори очи. Нямаше да издаде мъката си.

Чаршафите изшумоляха и я завиха. Нетърпеливите му ръце обаче само ги хвърлиха отгоре й, без да ги наместят както трябва. Миг по-късно тя чу ключа да се превърта в ключалката, а после и захлопването на вратата. А после ключът пак да се превърта и разбра, че е хваната в капан.

Добре поне, че не беше останал при нея. Поне я беше оставил сама да оплаква поражението си. Беше спечелил. Беше постигнал своето отмъщение и то й беше подействало по начин, който тя не знаеше, че е възможен. Отмъщението му се беше оказало по-силно, отколкото тя мислеше за възможно. Беше я лишил от илюзията, че тялото й е неуязвимо. И дори още по-лошо — беше я лишил от илюзията, че сърцето й е от камък.

Господи, как го мразеше! Мразеше неговото самодоволство, неговата арогантност, неговата студенина, неговото безочие, мразеше го заради ефекта, който беше произвел над нейното тяло. Но най-вече го мразеше заради това, че беше видяла изражението на лицето му — онова краткотрайно, мимолетно изражение, което беше изчезнало толкова бързо, колкото и се беше появило. То беше изчезнало още преди тя да успее да затвори очи и да извърне главата си.

Беше видяла разкаяние на лицето му. Мрачно, черно разкаяние. И това моментно чувство, това мимолетно разкаяние беше разрушило, беше унищожило всичките й планове за отмъщение. Мразеше го, от цялото си сърце и душа. Ненавиждаше го. Защото заради него беше открила, че все още има сърце и душа. И най-вече защото беше открила, че те му принадлежат.

Той нямаше да се върне тази нощ, тя го знаеше. Може би дори се беше отправил към Венеция, а нея беше оставил там. Така щеше да бъде най-добре и за двамата. Тя можеше само да лежи в леглото, с тяло все още влажно и тръпнещо, и да се надява, че поне веднъж, Господ ще бъде благосклонен към нея. Надяваше се, че мъжът, когото като глупачка все още обичаше, ще я изостави. Надяваше се никога вече да не го види.

Общата зала на долния етаж беше безлюдна, когато Никълъс прекрачи прага й. Той вървеше съвсем тихо, защото беше обут само с чорапите си. Беше сложил дрехите си в ред, но само отгоре-отгоре — беше закопчал панталоните си, но ризата — не. Само я беше загърнал около себе си. Кръчмаря сигурно се забавляваше с някоя, а може би и с две, от камериерките. Собственикът вече си беше легнал и той беше сам в мрака.

Отпусна се на един стол пред буйния огън. Холандците бяха хора, които обичаха чистотата и реда, помисли си той с изражение, което издаваше умора и досада. Всичко беше чисто, без петънце по него, всичко беше разчистено и подготвено за нощта, изчезнала беше, разбира се, и бутилката бренди. Няма значение, реши той. Цялото бренди на света не би стигнало, за да заличи спомена за Жослин, свита на топка върху леглото и тресяща се от мъка. Цялото бренди на света не би стигнало, за да заличи отвращението и омразата, които изпитваше към себе си.

Тя беше спечелила, разбира се. Не беше успял да я накара да изпита оргазъм — неговите собствени неотложни нужди го бяха накарали да експлодира и за първи път в живота си, той не беше успял да задоволи жената под себе си. И най-отвратителното беше, че тя не знаеше, че е спечелила. Удоволствието, което й беше дарил, беше много повече от онова, което тя беше готова да приеме от него. Тя не познаваше оргазма и за нея нямаше значение, че не е стигнала до върха. Той все пак беше успял да й покаже колко е безпомощна, когато я докосва и милва. Би трябвало да е горд със себе си, помисли си с горчива усмивка.

Ако у него все още имаше някакви останки от чувството му за благоприличие и ако беше още способен на съжаление, щеше да я остави утре и да замине без нея. Щеше да остави известна сума от намаляващите си джобни пари на собственика и никога повече нямаше да я види отново.

Но той прекрасно знаеше, че у него отдавна няма никакво чувство за благоприличие. Щеше да я вземе със себе си и всяка вечер да спи в едно и също легло с нея. Щеше да прави любов с нея винаги, когато му се удадеше възможност. Щеше най-накрая да постигне контрол над нейното тяло. И над нея.

Защото, ако не успееше, те щяха да се унищожат един друг. Той не даваше пет пари за своя собствен, жалък живот, но щеше да запази нейния. През цялото време не можа да свикне с мисълта, че тя е сред жертвите на Терора. Нямаше да й позволи да си отиде сега от живота.

Глава 19

— Но, Тони — тъжно, с жален глас каза Елън, която с всички сили се стараеше да го настигне. Той крачеше бързо и с огромни крачки из изисканото фоайе на един от най-добрите хотели във Виена. — Защо им каза, че сме женени?

Тони рязко намали крачка, Елън неочаквано го задмина, изправи се пред него и рязко спря.

— Защото, скъпа моя — каза той с безкрайно търпение, — във Виена в момента има и англичани, и то членове на нашето отбрано общество. Трябва да направим всичко възможно, да запазим репутацията ти неопетнена.

— Аз мисля, че тя отдавна е опетнена, Тони — каза му тя чистосърдечно. — Дълго време бяхме сами, без никакви придружители. Май вече повече от две седмици пътуваме сами. Прекосихме цяла Шотландия, плавахме до континента и изминахме целия този път до Австрия сами — без моята компаньонка и без твоя камериер. Мисля — весело допълни тя, — че репутацията ми е направо съсипана.

— Но аз съм длъжен да запазя това в тайна от света — прошепна той, хвана я за ръката и бързо я преведе през фоайето пред погледите на любопитните гости на хотела. — Все още можем да успеем да ги заблудим, ако сме много внимателни и хитри.

— Аз ще бъда дискретна — думите на Елън прозвучаха така, като че ли тя беше малко обидена.

— Скъпа, ти си най-откровената, непресторена и прозрачна жена, която познавам. Лукавството, хитростта и измамата не влизат в кръга на твоите способности. Ще трябва да се довериш на мен, ако искаш да не влезеш в хорските уста. Само аз мога да те предпазя от клюките. Искам да стоиш в хотела, в стаята си, а аз ще изляза и ще видя какво мога да разбера. Не мога да си представя, защо Никълъс би довел Жослин във Виена, но трябва да се доверим на онези, които са ги чули да обсъждат въпроса за пътуването в последната странноприемница, в която спряхме. Тъй като това е единствената ни следа, нямаме друг избор, освен да я следваме. Ако само се съгласиш да се върнеш вкъщи…

— Не мога, Тони! — изплака Елън.

Тони отключи вратата, която водеше към техния апартамент в хотела. Елън продължи:

— След като вече сме дошли толкова далеко, аз не мога просто така да се откажа и да изоставя Жослин. По-скоро бих продължила сама…

— Знам, че би го направила — каза той многострадално и затвори вратата зад тях. — Ето защо съм тук с тебе. И без това причиних достатъчно зло, като съсипах репутацията ти. Не бих те изоставил сега. Не бих ти причинил и това.

— Скъпи Тони — отвърна тя, — приемаш нещата прекалено сериозно.

Тя огледа елегантно обзаведената дневна и възкликна:

— Прекрасно е! Знаеш ли, никога преди не съм отсядала в хотел.

Тя отиде до вазата с розите и вдъхна уханието им.

— Ами онзи хотел в Париж — запита я той, докато махаше шапката и ръкавиците си, — в който беше отседнала за малко след…

— След като бях изоставена от преподобния сър Алвин ли? — помогна му тя с учудващо самообладание. Болката беше изчезнала, раната беше зараснала. И това й напомни, че е била наранена гордостта й, а сърцето й всъщност не е било засегнато. — Да, бях в Париж, но бях отседнала у една братовчедка на Лизи. Кажи ми, много ли е шумно в хотелите?

— Не повече, отколкото в провинциалните странноприемници, Елън. Но хотелите са много по-пищни и елегантни.

— Знаеш ли, Тони, харесва ми — чистосърдечно си призна тя. — Мислиш ли, че можем да останем още няколко дена, след като спасим Жослин? Тя ще бъде компаньонка на мястото на Бини и няма да ни се налага да се тревожим за хорските клюки.

— Ще мислим върху това, след като открия местонахождението на изплъзващата ни се двойка — потиснато каза Тони, мина покрай нея и хвърли поглед на спалнята. Изглежда това, което видя там, никак не му хареса, защото се обърна към нея със смръщени вежди. — Излизам да видя какво ще открия. Не искам да излизаш навън от тази стая.

— Думите ти звучат така, все едно си ми баща — измърмори тя с недоволна гримаса.

— Истинска трагедия е, че цял живот не си се научила да се подчиняваш на баща си — изстреля той в отговор.

— Дяволски грешиш тук. През по-голямата част от живота си аз бях смирена, кротка и послушна жена. Бях покорна и предана дъщеря, услужлива сестра, зависима приятелка. И ще завърша дните си като послушна, добра и приятна лелка за всичките си племенници и племеннички. Сигурна съм, че това лудо и безразсъдно приключение ще бъде забравено, като се има предвид целия ми безупречен живот — каза тя.

Смръщените му вежди се вдигнаха високо и той дълго остана загледан в нея.

— Така ли виждаш живота си? — нежно я запита той.

Тя не смееше и не искаше да го погледне. През последните няколко дена копнежът й по него беше станал непоносим и неудържим. Жадуваше за неговата утеха, за чувството за сигурност, което той й даваше, копнееше за чувството му за хумор, което я стопляше, мечтаеше най-вече за неговата нежност. Копнееше и за нещо повече, нещо, което не се осмеляваше да назове, нещо, което доста отдавна изпитваше и причина, за което беше неговото високо и мускулесто тяло, неговото красиво лице, спокойните му сиви очи и ленивата му усмивка. Тя се обърна с гръб към него и отиде до огромния прозорец, от който се откриваше гледка към красивия парк на хотела.

— Такава е съдбата на повечето жени — каза тя. — Постъпваме така, както ни наредят, правим това, което ни кажат, подчиняваме се на решенията на другите хора, животът ни блъска напред-назад, а ние нямаме думата, нямаме никакъв избор. Вслушваме се в думите на родителите си, в думите на съпрузите си и дори в думите на децата си. Правим това, което се очаква от нас.

— Но ти нямаш съпруг.

При тези думи тя се обърна и го погледна, но изражението му беше безизразно, непроницаемо.

— Да, нямам.

— Цяло щастие за тебе е, че се отърва. Пърсър нямаше да ти подхожда, нали знаеш. Той беше скучен и досаден глупак. Не притежаваше нито ум, нито елегантност, нито приятни маниери. Щеше да те затвори в жилището си, което щеше да е достатъчно прилично за енорийския свещеник, но не и за тебе. Щеше да ти направи дузина деца и да пропилее състоянието ти. Ти заслужаваш много по-добър съпруг.

— Не съм получавала обаче други предложения — каза тя, като не успя да прикрие съжалението си. — А ако искаш да знаеш, аз обичам децата.

— И аз.

Тя го погледна съсредоточено. Май нещо не разбираше. Преди да успее да го запита какво иска да каже с тези думи, той й се поклони тържествено.

— Не съм сигурен кога ще се върна. Ще стоиш тук, нали?

Тя хвърли изпълнен с копнеж поглед към парка и слънчевата светлина навън.

— Ако настояваш — с неохота се съгласи тя.

— Настоявам.

Тя остана до прозореца. Сякаш отдалече чу звука от затварящата се врата. Не обърна внимание. Мислеше за друго. Навън, в парка, имаше хора — добре облечени, щастливи и безгрижни. Имаше и деца. Общо взето, това приключение не се беше оказало толкова опасно, колкото си беше мислила, че ще бъде. И колкото се беше надявала, че ще бъде.

Несъмнено компанията на Тони далеч не беше тиха и спокойна. Много вълнуващо беше да бъде толкова близо до него, затворена в тясното пространство на каретите и стаите. Странното беше, че удоволствието от присъствието на Тони увеличаваше нейното разочарование. Въпреки че беше толкова близо до нея, че бяха затворени като в капан в каретите, а после и на борда на кораба, той винаги се беше държал коректно. Всичките й опити да го предизвика, да го накара да направи нещо, което да е в разрез с нормите на обществото, се бяха провалили.

Мисълта й се върна към онази нощ в Шотландия — нощта, в която бяха споделили едно и също легло. Не беше много сигурна дали не са споделили и нещо друго, а се срамуваше да попита. Когато се събуди на сутринта, усети страшно главоболие. Устата й беше мека и влажна, а сърцето я болеше. Беше сама в разнебитената хижа. Тони беше хвърлил палтото си отгоре й, за да я стопли. Струваше й се, че си спомня, струваше й се, че все още усеща ръцете му по тялото си — нежни, сръчни, възбуждащи. Намери го отвън да разговаря с Денвърс, който беше пристигнал с нова четворка коне и студена закуска. Отначало Тони като че ли се страхуваше да срещне погледа й. А когато го беше направил, очите му бяха студени, поведението му — безупречно. Държеше се любезно, но изглеждаше някак отчужден. Беше идеалният, съвършен приятел на семейството. Никога не беше споменал тази вечер — нито по време на безкрайното пътуване по море до Германия, нито докато изминаваха стотиците мили до Виена. Нещо я възпираше първа да заговори за това и тя държеше езика си, който обикновено беше доста дързък, зад зъбите. Може би се страхуваше, че това, което ще разбере, няма да й хареса. Не се страхуваше, че той може да е отнел девствеността й, докато тя е спяла в прегръдките му. Страхуваше се, изпитваше ужас от мисълта, че той вероятно не е пожелал да го направи.

Тя се заяждаше с него, дразнеше го, че е уравновесен и сдържан, повече, за да напомни на себе си, че той изпитва към нея братски чувства, а не защото наистина вярваше, че е скучен и досаден. Но той твърдо понасяше всичките й закачки и не беше се хванал нито веднъж, дори и след нощта в Шотландия. Беше спокоен, трезвен, здравомислещ и я гледаше невъзмутимо. Но в сивите му очи все пак светеха странни пламъчета. Той не се заяждаше с нея, не флиртуваше и я докосваше само в случаите, когато беше необходимо — само когато се налагаше да й помогне да слезе от каретата или при други такива случаи. Дори тогава докосването му беше напълно джентълменско. Държеше се с нея така, като че ли я мразеше, а тя не можеше да го вини за това. Защото нали тя го беше принудила да се впусне в това приключение? Той прекрасно знаеше, че обществото ще обвини него за съсипаната й репутация и той ще носи тази отговорност, докато е жив. Той също така знаеше, че обществото и нейният брат, който беше и най-добрия му приятел, щяха да признаят само едно изкупление. Тя като че ли го беше хванала в капан. Разбира се, той имаше право да я мрази.

Но тя не можеше да му причини това. Нямаше да се омъжи за него, независимо колко хора щяха да настояват. По-скоро щеше да се оттегли от обществото и да заживее в усамотение, презряна от всички, отколкото да причини това на мъжа, когото обичаше. Той щеше да се ожени за някоя прекрасна девойка, току-що излязла от пансиона, която щеше да го обожава и да му се подчинява, и да го дари с многобройна челяд. Той нямаше нужда от нея.

Елън обаче не беше убедена, че ще се стигне чак дотам. По време на пътуването си не бяха срещнали никого, а тъй като тя и без това живееше вече доста усамотено, не беше вероятно някой от обществото да е забелязал изчезването й. Сър Антъни беше нещо по-различно, но пък никой не наблюдаваше действията на мъжете така отблизо, както действията на жените. Лизи щеше да я защити и да я прикрие, независимо от гнева на Кармайкъл. Лизи беше спокойна и много привързана към нея. Освен това тя знаеше как да се справи дори с най-деспотичните и властни мъже, а Кармайкъл не беше от тях. Кармайкъл можеше да се ядосва и да вдига пара, но Лизи щеше да се погрижи и да уреди всичко както трябва.

Единственото, което й оставаше, помисли Елън с тъга, беше да стои затворена в този сравнително просторен хотел, докато навън грее ярка слънчева светлина, а тя копнее да почувства топлината на слънцето и да усети полъха на свежия пролетен вятър в косите си. Тони сигурно няма да узнае, ако тя излезе за малко в топлия следобед.

Огледа апартамента, надникна и в съседната спалня, за да види какво беше предизвикало недоволството на Тони. Какво беше го накарало да смръщи вежди? Тя отвори вратата и огледа внимателно спалнята. Беше объркана. Това не беше нищо друго, освен една обикновена спалня — елегантна, обзаведена с вкус, с едно извънредно голямо легло, на което имаше цял куп копринени възглавници. Леглото изглеждаше великолепно и много удобно. И така, какво ли бе накарано Тони да се ядоса?

Изпълнителният персонал на хотела вече беше разопаковал багажа й. Тя отиде до гардероба, за да потърси някой по-тънък шал, но отскочи назад ужасена. Малката й пътна чанта не беше разопакована, но дрехите и бельото й бяха педантично подредени на рафтовете. До тях бяха дрехите и бельото на Тони.

Тя затръшна вратата и се опря на нея. Сигурно беше станала някаква грешка. Дълбоко в себе си обаче знаеше, че няма грешка. Тони ги беше регистрирал като мистър и мисис Смит-Джоунс от Лондон. Беше се намръщил при вида на леглото. Той щеше да подели този апартамент с нея. Господи, бедничкият, сигурно мислеше за това, че ще бъде принуден да сподели с нея и леглото.

Трябваше да го успокои. Доколкото го познаваше, решението, което беше взел, беше окончателно и тя едва ли можеше да го разубеди. Едва ли можеше да му повлияе да вземат отделни стаи. Една жена не биваше да остава без закрила в такъв голям и многолюден град като Виена, в който имаше хора от всички националности. Тя трябваше да бъде защитена дори в такъв изискан хотел като този. Той само мислеше за нея и нейната безопасност. Но за тази цел не беше необходимо да спят в едно и също легло. Щеше да настоява той да спи на леглото. Тя можеше да се събере и на дивана в дневната. Не беше дребна, но той беше направо огромен и щеше да се нуждае от добра почивка. Той, разбира се, щеше да спори, но този път тя нямаше да отстъпи.

Милият Тони, помисли си тя, като внезапно почувства влага в очите си. Както винаги, решен да направи необходимото и да постъпи както трябва, принуден да наруши спокойствието си и да тръгне с нея. Тя знаеше, че той щеше да бъде много по-щастлив в Лондон, където можеше да се посвети на клуба и конете си, и да посещава балове. В опита си да спаси Джили, беше повела Тони към катастрофа. Това беше безразсъдно, но то произтичаше от поведението на Никълъс Блекторн, който ги беше оплел в тази каша.

Тя почти се надяваше, че между тях ще има дуел и че Тони ще го убие. Но когато поразмисли, реши, че е по-добре да няма. Поради една причина. Никълъс също можеше да убие Тони. Той вече беше доказал, че е смъртоносно опасен и безскрупулен. А Тони не беше от хората, които можеха да убият човек без угризение на съвестта. Ако му се наложеше да сложи край на окаяното съществуване на Никълъс, това щеше да предизвика скандал, който нямаше да могат да избегнат.

Ако най-после късметът застанеше на тяхна страна, Тони щеше да убеди Джили да се върне при нея. Тя и Джили можеха да спят на леглото в спалнята, а Тони можеше да спи на дивана в съседната стая, и въпреки че Кармайкъл можеше да беснее и да вдига пара, нямаше да има нужда Тони да извършва благородна саможертва. А през всичките дълги и празни години, които се простираха пред нея, тя ще си спомня за това свое приключение, ще си спомня и начина, по който Тони понякога я гледаше — не като че ли му беше леля, сестра или дъщеря, а като че ли беше просто жена.

Единственото, което не беше съгласна да направи, беше да стои затворена цял ден в хотелския апартамент. Бяха пътували, затворени в каретата, през цялата сутрин, а и дни наред преди това. Имаше намерение да излезе и да направи кратка, скромна разходка на слънчевата светлина. Ако някой я заговореше, тя просто щеше да го отреже, и то толкова рязко, че никой друг не би посмял да я заговори. Щеше да преустанови всякакви опити за контакт от страна на непознати хора. А и нямаше защо Тони да узнава.

Навън беше по-хладно, отколкото й се беше сторило, докато гледаше през прозореца. Ядоса се, че не е взела шала си. Не беше се осмелила да отвори онзи проклет гардероб отново, защото гледката на снежнобялото им бельо, което кротко си стоеше на съседни рафтове, я стряскаше и объркваше. Вятърът духна полите на роклята й и ги завъртя около краката й, а тя обви тялото си с ръце, за да го стопли. Стана й студено и през главата й мина мисълта да се откаже от разходката и да се прибере в хотела. Възпря я друга мисъл — за всички онези празни години, които я очакваха. Беше прекосила половината Европа, за да спаси най-добрата си приятелка. Нямаше да се уплаши от малко свеж въздух и нечие чуждо присъствие.

Тя направи няколко крачки, решена изцяло да се възползва от свободното си време, когато един глас долетя до ушите й и я спря. Познат глас, глас на англичанин. Глас, който я изпълни с ужас.

— Ако не се лъжа, това е лейди Елън, нали? — достигнаха до съзнанието й превзетите извивки на гласа. Беше направила грешката да се стресне и да спре още при първите звуци, които бяха едно нежно „охо“ и сега не можеше да се престори, че не е чула. — Лейди Елън Фицуотър?

Елън се обърна, сърцето й спря да бие, а краката й се подкосиха. От всички познати хора, на които можеше да се натъкне на толкова много мили от дома, Огъста Арбътнот беше най-лошата възможност. Елън изкриви устните си в подходяща за случая усмивка и тръгна към жената, която беше седнала на мраморна пейка в парка, облечена в много и дебели дрехи.

— Лейди Арбътнот — едва чуто каза тя и пое ръката на дамата. Ръцете на лейди Арбътнот приличаха на ноктите на граблива птица, а ръцете на Елън — какъв срам! — не бяха облечени в ръкавици. — Какво удоволствие е да ви видя тук! Нямах представа, че сте във Виена.

— Миналата година съпругът ми получи тук държавна служба — каза тя, като грациозно и предвзето махна с дебелата си ръка. — Цяло щастие е за мен, че в момента боядисват къщата ни. Не мога да понасям миризмата на боя, така че аз и Бари ще прекараме тази седмица в хотела. Ако не беше така, нямаше да се срещнем. Нашата дъщеря ще се радва да ви види.

Лейди Арбътнот беше една от най-злонамерените клюкарки, които някога са живели в Лондон. Тя беше дъщеря на херцог и извличаше огромно удоволствие от факта, че хората, на които правеше чест със своята компания, са хора, които живеят според нейните много строги, недопускащи никакви отклонения, критерии. Онези, които не попадаха в нормата, директно бяха отрязвани. Елън винаги се беше радвала на нейното одобрение — чак до момента, в който се беше оттеглила да живее в уединение. Тази нейна стъпка беше нещо нечувано дотогава в лондонското общество. Но, изглежда, това нейно скандално поведение не беше стреснало лейди Арбътнот и не беше повлияло на нейните приятелски чувства. Или пък тя беше готова да прости, защото за нея беше истинско удоволствие да срещне съотечественичка, която може би знае последните клюки.

— Как е Корделия? — с отчаяние в гласа запита Елън. Побиваха я тръпки въпреки ярката слънчева светлина.

Надяваше се все пак, че ще успее по някакъв начин да се измъкне от разговора, без да разкрие прекалено много на събеседничката си. Напразни надежди. Очите на лейди Арбътнот се бяха присвили още в момента, в който беше поела необлечената в ръкавица ръка на Елън.

— Къде е камериерката ви, мила моя? — запита я тя с леденостуден, стоманен глас. — Кой ви придружава толкова далече от дома? Ще имам ли удоволствието този следобед да видя вашата снаха?

— Лизи е в Англия. Тя ще има друго…

Лицето на лейди Арбътнот стана леденостудено като погледа й, защото Елън почти допусна непростима грешка, а именно — да употреби думата „бременност“, в такова изискано общество.

— Тогава с кого сте тук? — безцеремонно я запита тя.

Елън се запита чие ли име да назове. Започна да прехвърля в ума си имената на роднини, които би могла да използва, но… в паметта й изглежда имаше бяло петно. Май нямаше да успее да задоволи любопитството на лейди Арбътнот.

— Аз… ъъ… всъщност… — заекна тя и почувства, че се изчервява.

— Разбирам — каза лейди Арбътнот и се изправи в цял ръст.

Тя беше много по-ниска от Елън, но в момента Елън изглеждаше съсипана, смачкана и по-дребна. Погледът на лейди Арбътнот мина през нея и се загледа в това, което беше зад гърба й. Присвитите й очи хвърляха гневни искри. Тя процеди през зъби:

— Възмутена съм. Ужасена съм.

Обърна се и се отдалечи с наперена походка. Точно в този момент дъщеря й Корделия се приближи към тях и я поздрави с любезна усмивка. Тя щеше да отиде при Елън, но майка й я спря, изсъска няколко думи в ухото й и я задърпа назад. Усмивката изчезна от лицето на Корделия. Миг по-късно двете бяха прогонени от зловредното присъствие на стария приятел на Елън.

— Нали те предупредих да си стоиш в стаята? — прозвуча зад гърба й гласът на Тони, който звучеше уморено и като че ли изразяваше досада.

Елън изтри сълзите от очите си и се обърна с лице към него.

— Да, предупреди ме. А сега аз развалих всичко. Съсипах си репутацията, съсипах и теб. Имаш основание да бъдеш бесен, Тони — каза тя. Беше нещастна. Изражението й, гласът й — всичко в нея издаваше дълбоко нещастие. — Не можех…

— Не съм ядосан, сладка моя, най-мила на сърцето ми — нежно й каза той, протегна ръка и изтри една сълза от бузата й. — Не мислиш ли, че трябва да се върнем в стаята, където да те информирам за последното развитие на нещата? Страхувам се, че новините не са много обещаващи.

Тя въздъхна, успя смело да се усмихне, но знаеше, че с глупавата си постъпка е навредила и на двамата.

— Общо взето, това е един отвратителен ден — каза тя и прие ръката му.

Двамата се отправиха обратно към хотела. Тони погледна към залязващото слънце.

— Денят още не е свършил — каза тихо той и огорчено се усмихна. — Може би все пак ще има нещо хубаво и в този ден.

Той изчака, докато влязат в стаята, изчака, докато тя се съвземе достатъчно, изчака, докато блясъкът на сълзите изчезне от сините й очи. Беше много търпелив. Искаше му се да удуши тази отвратителна кучка Арбътнот. Искаше да вземе Елън в прегръдките си, да я заведе в проклетата спалня и да я люби, докато сълзите й изчезнат. Трепереше от гняв, разочарование и нетърпение, и с големи усилия успяваше да постигне известен самоконтрол и да се въздържа да я докосне. Отиде до стола и седна. Външно беше съвсем спокоен. А тя беше силно разтревожена и обезпокоена, и неспокойно крачеше из стаята.

— Те са във Венеция — без заобикалки започна Тони. — Не са във Виена.

— О, Тони, не! — изплака тя. — Не може да са там!

— Може, там са. Отбих се в къщата на един стар приятел, на когото може да се вярва. Той винаги знае последните клюки. Очевидно току-що са пристигнали в Италия. Видели са го да й кавалерства, да я държи за ръката и според думите на Картър, те са много близки. Държали се задушевно един с друг. Не мисля, че нашата спасителна акция е необходима, нито пък, че Джили иска да бъде спасена.

Тя не помръдна. Лицето й беше много спокойно и неподвижно, но по бузите й се затъркаляха сълзи. Тя плачеше тихо, мъката извираше направо от сърцето й. Винаги беше мразил жените, които плачат, или поне така мислеше до този момент. Карлота, неговата някогашна любовница, използваше сълзите си разумно, чрез тях го изнудваше да й подарява нови дрънкулки. Сестрите му използваха сълзите си, за да го вкарват в нови и нови бели, а майка му плачеше само тогава, когато искаше да го накара да се чувства виновен. Но сега беше омаян, очарован от разплаканата Елън. Погледна я.

— О, Тони — простена тя, — не вярвам. Не знам какво й е направил, за да я накара да му се подчини.

— Аз мога да си представя — сухо отвърна Тони.

— Но аз те съсипах. Лейди Арбътнот е най-злонамерената клюкарка на света, а е добре приета в обществото. Навсякъде я приемат. Всички ще научат за това, а пък дори не успяхме да спасим Джили…

Той прекъсна този поток от думи и мъка, като стана и се приближи към нея. Още не смееше да я докосне. Страхуваше се, че ако го направи, така предложената утеха може да прерасне в нещо още по-голямо, а мислеше, че тя още не е готова за това. Той отдавна, като че ли от цяла вечност, беше готов да сподели с нея ласките си и желанието вече му причиняваше болка. Отчаяно се нуждаеше от нея.

— Ще тръгнем за Венеция на сутринта — спокойно предложи той.

Тя спря да плаче.

— Наистина ли?

— Ти няма да се успокоиш, докато не я видиш с очите си, нали? А пък и Виена не е най-доброто място, където можем да останем, като се има предвид последната ти среща с представител на лондонското общество. Ще изчезнем оттук и от полезрението на лейди Арбътнот и ще отричаме, че някога сме били във Виена, а хората може и да решат, че лейди Арбътнот е лъжкиня.

— Тони — тя поклати глава, — няма да стане. Хората никога няма да повярват на приказките ни. Аз наистина съм в голямо затруднение. Ако си бях седяла в стаята, както ти ми каза, това нямаше да се случи. Никой нямаше да забележи, че не съм била в Ейнсли Хол през последните няколко седмици. А на поведението на ергените никой не обръща внимание. Не съм загрижена чак толкова за себе си, но се мразя заради това, че вкарах тебе в блатото и че последиците може да са неприятни и за теб.

— Няма нищо неприятно в това.

Той беше решил, че е настъпил часа на истината. Но някак си не знаеше как да й го каже. За първи път в живота му това, което го възпираше, не беше ленивостта и нежеланието да прави каквито и да било усилия. Възпираше го паниката — това старо като света и съвсем обикновено чувство. Но досега той не беше изпадал в такъв смут и не знаеше как да се справи с нея. Ами ако тя каже „не“?

— Всъщност, Елън, аз… — каза той.

Гласът му беше странно дрезгав. Той сложи ръце на раменете й и я обърна към себе си. Едва устояваше на допира до нейното тяло. Опитът му да изясни нещата обаче беше прекъснат от внезапно и властно почукване на вратата. Той я пусна и отстъпи назад.

— Ти какво, Тони? — запита го тя, без да помръдне. Вниманието й беше приковано в него.

— По-добре да отворя — отговори и се отдалечи по посока на вратата.

— Не, първо довърши това, което започна да казваш.

Тя се втурна бързо след него, походката й беше неустоимо лека и грациозна.

— Бих предпочел да го направя в момент, когато няма да ни безпокоят — отвърна той.

Явно беше огорчен от прекъсването. С едно движение отвори бялата, позлатена по краищата врата. Почти веднага реши да я затръшне под носа на посетителката, но не беше достатъчно бърз. Лейди Арбътнот, която стоеше на прага заедно с дъщеря си, се втренчи в двамата, малките й очички блестяха от възбуда:

— Боже мой! — извика и блъсна вратата, която се отвори широко под носа на Тони. Той притегли Елън в прегръдките си и я притисна към широкия си гръден кош. — Защо не ми обяснихте по-рано? Току-що получих броя на „Таймс“ от миналата седмица и се почувствах като истинска дърта вещица. Много глупаво беше от моя страна да стигна до такова отвратително заключение. Но, мила моя, само една дума беше достатъчна, за да ме успокоите.

Елън беше съвсем безпомощна в могъщата прегръдка на Тони и силно изненадана от думите на мисис Арбътнот. Всъщност Елън нищо не разбираше и не знаеше какво да прави. Дамата се приближи до Тони. В ръцете си държеше брой на вестника, с който удари Тони по рамото с престорена срамежливост.

— Ами вие, скъпо момче?! И вие не постъпихте добре. Естествено, аз ви разбирам. Някога и аз бях млада и знам колко романтично може да бъде едно такова преживяване. Щастие е за вас, че съм дискретна по природа и че не съм споменала на никого за недостойните си подозрения, а и никога няма да го направя — предвзето каза тя. — Но съм много доволна, че открих истината. Не бих могла да бъда по-щастлива! — въздъхна тя.

Разбира се, лейди Арбътнот беше една дърта лицемерка. Тони, когото тя отдавна искаше да впримчи в брак с по-голямата си дъщеря, сега й се усмихна също неискрено и каза:

— Много сте любезна.

— Корделия гори от нетърпение да ви види — продължи да нарежда тя, като този път се обърна към нищо неразбиращата Елън. — Може би ще дойдете на обяд утре?

— Утре заминаваме за Венеция — спокойно й отговори Тони. — Сигурен съм, че ще прекараме известно време с Корделия, когато се върнем в Лондон.

Усмивката на лейди Арбътнот застина, но само за миг.

— Това ще бъде чудесно! — тя се спусна към Елън и я прегърна. — Моите поздравления, скъпо мое момиче! Знам, че ще бъдете много щастлива.

Миг след това тя си беше отишла, като беше оставила броя на „Таймс“ от миналата седмица в ръцете на Тони. Той затвори вратата след нея извънредно тихо и внимателно. Завъртя ключа, за да е сигурен, че никой няма да ги безпокои повече. Струваше му се, че шалчето го стяга и че в стаята е много горещо. Елън го гледаше съсредоточено, а устата й беше отворена от изненада. Искаше да целуне тази уста и да я разтвори още повече с езика си.

— Аз… аз не разбирам — едва чуто промълви тя.

— Мисля, че аз разбирам.

Той й подаде вестника и зачака да види каква ще бъде реакцията й. Последвалата тишина трая доста дълго.

— Тук пише, че ние сме женени — каза тя глухо. — Кармайкъл е изпратил съобщението.

— Да — съгласи се той уклончиво.

— О, Господи, Тони — нещастно извика тя, — толкова съжалявам! Как е могъл Кармайкъл да направи това?! Да те изиграе така… Ще отрека всичко, разбира се. Ще кажа, че е клевета, и ще накарам Кармайкъл да оттегли думите си…

— Аз помолих Кармайкъл да го направи.

— Можем да… Какво? — тя спря по средата на тирадата си. — Ти… какво?

— Аз го помолих да го направи.

— Не, Тони!

Той я погледна. Тя изглеждаше много, много нещастна. Неговата Елън беше нещастна, очите й бяха зачервени от плача, а устните й още потреперваха.

— Да, Елън. Това беше очевидното решение, още щом потеглихме от Ейнсли Хол. Няма начин да прекараш дори една нощ в компанията на неженен мъж, без да пострада репутацията ти.

— Но ти ми каза, че никой няма и да узнае! Ти каза…

— Казах, че няма да узнаят онези, на които аз не искам да кажа. Но фактът, че ти информира брат си за това, беше достатъчен. Той ме познава отлично и знае, че ще постъпя, както е редно. Когато се върнем в Лондон, може и да се разпространят малко клюки, но те няма да навредят на две уважавани и благоприлични личности като нас.

— Аз няма да го направя.

За момент той остана загледан в нея.

— Какво няма да направиш, мила моя?

— Няма да се омъжа за теб.

Тя беше твърдо решена да прояви упоритостта, на която беше способна, и очевидно беше много, много ядосана. Битката щеше да е много по-трудна, отколкото си беше представял.

— Разбира се, че ще го направиш — спокойно й отвърна той, като едва сдържаше нервите си. — Нямаш избор.

— Точно затова няма да се омъжа за теб. Не искам да бъдеш задължен от обществото да сключиш нещастен брак, докато сърцето ти принадлежи на някоя друга.

Горчива усмивка се изписа на устните му.

— И на кого мислиш, че принадлежи сърцето ми?

Тя се обърка.

— Ами… аз… предполагам, че не си влюбен в Карлота каза тя замислено. — Предполагам, че сърцето ти е още свободно. Но рано или късно, ще намериш жена…

— Вече съм намерил — много, много нежно изрече той.

Тя се стресна и го загледа втренчено.

— Не може да искаш да се ожениш за мен — отвърна тя. — Аз съсипах репутацията си…

— И тъй като аз ти помогнах да го направиш, имам право да се възползвам от някои облаги, свързани с това.

Той внимателно направи няколко крачки към нея, за да я стресне и накара да побегне. Работата се беше оказала малко по-трудна, отколкото си беше представял.

— Няма да се омъжа за теб — нещастно повтори тя, с поглед, насочен към пода, и без да забележи неговото приближаване. — Няма…

Той стигна до нея и я взе в прегръдките си.

— Разбира се, ще се омъжиш за мен. От година и половина те ухажвам, правя всичко възможно да ти покажа, че не съм безразличен, а ти дори не забелязваш опитите ми. Не ми помогна в ухажването, дори напротив — спъваше го. Знаех, че в момента, в който тръгнем да търсим Жослин, нямаме да имаме друг избор, освен брака, и очаквах, че това ще ми спести много трудности. Но съм сбъркал — добави той с горчива усмивка. — Страхувам се, че ти ще продължаваш да ми създаваш трудности.

Тя вдигна очи към лицето му и го погледна смаяно. Очите й изразяваха дълбоко нещастие.

— Не, Тони. Няма да те накарам да се ожениш за мен, не искам да те хващам като в капан, само защото тази стара вещица Арбътнот е стигнала до отвратително заключение. Ти не си ме обидил с нищо и не си ми правил неприлични предложения. Бях защитена и в абсолютна сигурност. Ти ме пазеше от опасности, държеше се с мен като добрия ми чичо, а сега се опитваш да ме ласкаеш и да ме разчувстваш, защото чувството ти за дълг е силно развито. Няма да я бъде! Нищо лошо и неприлично не сме направили и няма причина, поради която да сме принудени да се оженим.

Той беше силно разочарован.

— Има много причини, поради които трябва да се оженим — поде той, но тя го прекъсна:

— Няма да се омъжа, само защото обществото си прави погрешни заключения — рече твърдо тя, очевидно много доволна от здравия си разум.

— Много добре — каза той след дълга пауза, по време на която умът му усилено работеше.

И той я стисна здраво в прегръдките си, вдигна я на ръце и с твърда стъпка тръгна към спалнята.

Глава 20

Тя далеч не беше лека като перце, но беше шокирана и не й идваше наум да се съпротивлява.

— Какво правиш? — попита го, едва след като той я положи върху високото и широко легло, мисълта, за което го преследваше и измъчваше още от първия път, когато го видя.

— Щом не искаш да се омъжиш за мен, защото репутацията ти не била напълно съсипана, нямам друг избор, освен да я разсипя напълно.

Той съблече жакета си и с гневно движение го запрати в другия край на стаята.

— И ми писна вече да ме сравняваш с някакъв свой несъществуващ чичо. Това ме вбесява, защото моите чувства далеч не са така доброжелателни като тези на чичо ти. Аз съм мъж, Елън, мъж, който те желае и има намерение да те притежава.

— Тони! — извика тя изненадана и впи поглед в лицето му.

Златнорусата й, тежка коса се беше изплъзнала от фибите и се спускаше по гърба й. Извивката на гърба й и вълните на косата й са адски привлекателни, помисли си той. Искаше да зарови лицето си в косите й. Само като си помисли, че след малко ще има тази възможност, и се изпоти. Пръстите му станаха странно несръчни и не можеха да се справят с възела на шалчето. Той нетърпеливо го разкъса.

Тя не се отмести, когато той седна на леглото до нея и започна да събува ботушите си.

— Ставаш смешен, Тони — каза тя и застана на колене до него на леглото.

Единият от ботушите тупна тежко на земята.

— Знаеш, че всъщност не искаш да се ожениш за мен. Обичаш ме като сестра.

И другият ботуш тупна на пода, а той я погледна.

— Ти наистина нямаш представа, нали? — попита я.

— За какво нямам представа?

— За това как ми въздействаш. Ела тук, Елън.

Този път тя се опита да му се изплъзне. Запълзя в обратната посока, но той доста лесно я улови, стисна китката й в здрава хватка и я дръпна към себе си. Тя падна върху него и го събори върху дюшека. Прекрасните й, разкошни гърди натискаха гръдния му кош.

— Тони, ти не… — каза тя, останала без дъх.

— Елън, аз те желая — безмилостно каза той. Целувката му я накара да замълчи. Целуна я така, както отдавна копнееше да го направи — силно и страстно, надявайки се по този начин да я шокира и да я накара да му повярва. Наистина, успя да я шокира. Тя лежеше под него, съвсем неподвижно, а той използваше езика си, зъбите си, устните си, за да хапе и разкъсва нейните, за да си играе с устните и езика й, докато най-после я накара да обвие врата му с ръце и да го целуне в отговор. Целувката й бе неопитна и невинна, но тя вложи в нея всичката си страст и той знаеше това.

Трябваше му безкрайно много време, за да я освободи от дрехите, а после да съблече и своите. От време на време тя изпадаше в паника. Разтревожи се, когато той плъзна с нежно движение копринените чорапи по дългите й крака, а после ги захвърли небрежно върху леглото, разтревожи се и когато той започна да целува разкошните й добре закръглени гърди. Обзе я паника, когато ръката му се плъзна между краката й и заигра с гъстите косми, които покриваха примамливото топло местенце. Но всеки път той успяваше да я успокои и с ласките си да отвлече вниманието й. Най-после тя лежеше гола в ръцете му, дишаше бързо и тежко, зърната й се втвърдиха от желание, тя гореше, струваше й се, че в стаята е прекалено горещо, очите й бяха затворени. Той коленичи между красивите й бели бедра и се притисна в тялото й. Тя беше влажна и готова, даже повече от готова, да го приеме.

— Не искам да те нараня, любима — прошепна той в ухото й, като се опитваше да отложи неизбежното — проникването в нейното тяло. Неговото собствено тяло беше покрито с пот, мускулите му трепереха от невероятните усилия, които полагаше, за да се сдържа.

Тя отвори очите си и го погледна. Беше разбрала какво има намерение да направи.

— Тони! — прошепна в ухото му.

В този момент той проби девствената й ципа и потъна във влажната й, топла женственост. Гласът й се извиси и тя изпищя:

— Тони!

— Стой спокойно. Не мърдай — задъхано прошепна в ухото й и я притисна към себе си.

Тя последва съвета му и престана да се извива в ръцете му. Притихна под него. Дори без да се движи в нея, беше щастлив да усеща тялото й, миризмата на парфюма й, топлината на кожата. Дори това беше достатъчно да го доведе до края и да го изпрати на седмото небе. Той хвана здраво чаршафите и стисна зъби, решен да се сдържа още. Не искаше всичко да приключи толкова бързо за нея. Бавно и постепенно успя да постигне контрол над тялото си.

— Не съм сигурна, че това ми харесва — тихо и делово каза Елън. — Ако мислиш по този начин да ме убедиш да се омъжа за теб, не знам дали ще успееш.

Той вдигна главата си от рамото й и я погледна. Лицето й имаше измъчено изражение, очите й вече не бяха замъглени от желание, но тя беше все така прекрасна и желана. За миг си помисли да се отдръпне, за да не я измъчва повече. Но нямаше сили да го направи.

— Елън — мило й каза той, — млъкни.

Той се раздвижи вътре в нея и тя нададе слаб вик. Той се надяваше, че викът изразява не само болка, но и удоволствие. Не, не можеше да спре сега, дори да я болеше. Не можеше да спре и заради себе си, и заради нея. Отново се раздвижи, като ритмично влизаше и излизаше, а ръцете му здраво стискаха чаршафите. С всички сили се опитваше да се сдържа.

Леглото — огромното и скъпоструващо легло на най-добрия хотел във Виена — скърцаше под тях. Тя обви врата му с ръце, изви глава и приближи устните си към неговите. Искаше да го целуне. Той усети, че тялото й започва да му отговаря, усети първите й тръпки и искаше да запази и увеличи нейното събуждащо се удоволствие. Пъхна ръката си между краката й и сръчно я докосна по треперещата плът. Най-после усети от тялото й отговора, за който копнееше.

Тя се гърчеше под него, ноктите й се забиваха в гърба му, тялото й се изви в дъга и тя извика силно. Той заглуши вика й с целувка и със своите собствени стенания. Отпусна се тежко върху нея. Знаеше, че тялото му е огромно и тя трудно ще издържи тежестта му, но беше изтощен и последната му грижа в момента беше да се държи като джентълмен. Когато се посъвзе и реши да се отдръпне, тя се притисна още по-плътно в него и скри мокрото си от сълзи лице в рамото му.

— Не ме оставяй — прошепна срамежливо в ухото му.

Никога досега не му беше хрумвало, че Елън може да бъде и срамежлива. Опита се да отнеме част от тежестта на тялото си, като се подпре на ръцете си, но тя го придърпа върху себе си. Тя също беше едра жена, беше създадена за мъж като него. Той повдигна главата й и погледна в очите й, а тя се опита да се извърне. Беше доста объркана.

— Не мога да допусна да бъдеш нещастна или разстроена заради това, което се случи — нежно й прошепна той.

Целуна клепачите й, след това я целуна и по двете бузи, целуна носа, проследи с устни пътя на сълзите, които блестяха по нежната й кожа. Целуна я по устните — нежно и възбуждащо. Тя не можеше да направи друго, освен да обърне главата си към него и да го целуне. Целуна го страстно, обви врата му с ръце, а после притисна главата му към гърдите си. Когато този път повдигна главата й, за да погледне в очите й, тя не извърна лицето си.

— Така е по-добре — прошепна той и нежно прокара пръсти през косите й. — Убедих ли те?

— Да си ме убедил в какво? — гласът й потреперваше и прозвуча слабо и срамежливо. Той се запита колко ли време трябва да изчака, преди да я има отново.

— Убедих ли те, че трябва да се омъжиш за мен?

Тя не се предаваше лесно, беше принуден да й признае това качество. Челото й се набразди, веждите й се смръщиха и тя каза:

— Само защото…

— Има и други причини, но тази също е съществена. Дадох ти най-доброто доказателство, че не гледам на теб като на сестра и че искам да се оженя за теб. Ако не е било достатъчно, с най-голямо удоволствие, ще ти го покажа отново.

— Отново? — едва чуто прошепна тя. — Не съм сигурна, че ще мога да го понеса.

— Ще ти дадем време да се съвземеш — каза той и леко я целуна по мокрото от пот рамо. — Не ставай глупава, Елън. Ако не се омъжиш за мен, Кармайкъл ще бъде принуден да ме извика на дуел, а аз не съм очарован от мисълта да се дуелирам с най-добрия си приятел.

— И само заради това ли искаше да се ожениш за мен? — въпросът й беше наивен, но изискваше искрен отговор. — И заради… — тя срамежливо посочи към леглото — заради това?

— На това, любима, му казват да правиш любов. Има и много други думи, с които можеш да го назовеш. Някои от тях никак не са приятни и благозвучни, други са доста възбуждащи. Но когато аз и ти го правим, това, без съмнение, е правене на любов. И точно заради любовта трябва да се оженим. А не защото Кармайкъл ще промуши черния ми дроб. Не защото лейди Арбътнот ще очерни репутациите ни. И не защото това, което правим в леглото, ни носи невероятна наслада. И не защото аз отнех твоята девственост, и не защото ти се възползва от сексуалните ми услуги.

Най-после успя да я накара да се усмихне.

— А тогава, защо ще се оженим?

Прииска му се да изкрещи силно и победоносно, защото тя най-после каза ще се оженим.

— Защото те обичам, сладка моя. Обичам те отдавна. Обичах те и преди ти да сглупиш и да се сгодиш за онзи глупав досадник. Само че ми беше необходимо малко време, за да ти го покажа и да те убедя в любовта си.

— Ще те убия — каза тя, вместо да се зарадва на признанието му. — Знаеш ли колко неприятности можеше да спестиш и на двама ни, ако ми беше казал това по-рано?

— Вярно е — съгласи се той. — Но когато се задействам, действам ефикасно, трябва да признаеш.

При тези му думи тя нежно се усмихна — усмивката й беше най-еротичното нещо, което беше виждал през живота си.

Той изстена и с голяма неохота я пусна.

— Аз проверих дали във Виена има английски свещеник, който може да ни венчае — каза той, докато събираше пръснатите си из стаята дрехи. — Съжалявам, че не можем да чакаме и да се венчаем в църквата „Сейнт Пол“ в присъствието на брат ти. Но мисля, че изгубихме възможността да сторим това още с тръгването си от Ейнсли Хол.

Тя седна и се загърна в чаршафа, погледна го с неподправено любопитство и силна изненада. Погледът й го накара да почувства внезапно и много силно съмнение. Обърна се към нея.

— Ще се омъжиш за мен, нали? Мисля, че въобще не успя да преодолееш любовта, която изпитваше към мене преди осем години, нали?

— Разбира се, че преодолях детското си сляпо увлечение — отвърна тя, а той изведнъж почувства и тревога да се прибавя към съмнението. — Това увлечение разцъфна в зряла и несподелена страст.

Той й се усмихна, а после прекоси стаята и легна до нея на леглото. Целуна я кратко и с чувство за собственост, знаеше, че тя вече му принадлежи.

— Не и несподелена. Страстта ти винаги е била споделена — каза й той. — Искаш ли да се погрижа да ти върна компанията на мис Бинърстън?

— Но нали тя е при сестра си?

— Не съвсем… ъъ… моят камериер я задържа. Мислех да я принудя да си изкълчи глезена, но размислих и реших, че е опасно. Тя можеше и да си счупи врата. Така че казах на Хигинс да я заключи в стаята й и да ме отърве от нея.

— Отвлякъл си моята компаньонка?! — извика тя.

— Да, страхувам се, че го направих — призна си той, но изпитваше известен страх, че с това признание може да си навлече гнева й.

— Е, сега наистина съм сигурна, че ме обичаш — каза тя с чудно хубав глас и го погали по лицето. Това беше първата ласка, която получаваше от нея. Той беше готов веднага да я повали на леглото, но си спомни, че трябва да уреди работата със свещеника.

— Ще й изплатим обезщетение — каза той, а гласът му беше странно прегракнал. Едва сдържаше страстта си.

— Ти наистина си подъл и порочен човек — със сладък гласец го обвини тя.

— Очевидно, ще трябва да ме превъзпиташ — свенливо й отвърна, с поглед, забит в пода.

— Ще се заема с това. Твоето превъзпитание ще бъде главна грижа в живота ми — прошепна тя и се плъзна в леглото. — Намери свещеник.

Венеция. Градът, който е построен в средата на лагуна и единственият начин да стигнеш до него е с лодка. Жослин мислеше, че би могла да преживее отново ужасите на Париж, но не и нов пристъп на морската болест. Пътуването с лодката обаче беше съвсем кратко, а водите бяха почти неподвижни. Почти веднага след като слязоха на един широк площад, тя успя да успокои бунта в стомаха си.

Вдигна очи към високия мъж до нея. Пътуването през континента беше сравнително бързо и удобно. За да стигнат до Италия бяха преминали през Хановер, Бавария и бяха прекосили Австрийската империя. Бяха направили всичко възможно кракът им да не стъпи във Франция. Никога не бяха пътували бавно, но през последните няколко седмици той беше наложил темпо, което беше направо убийствено. Поне дузина пъти бяха на косъм от преобръщането на каретата. Имаха щастие, че това не се случи нито веднъж.

Беше дошъл в нейната стая още на следващата нощ. Не носеше свещ, беше дошъл в мрака. Тя лежеше в леглото неподвижно и тихо. Чакаше го. Ненавиждаше го. Копнееше за него.

Знаеше какво трябва да направи. Трябваше да контролира тялото си. Щом не можеше да се оттегли в онова тъмно и тайно кътче в съзнанието си, можеше поне да крие от него ответните реакции на тялото си. Можеше да лежи неподвижна отдолу му, да успокои биенето на сърцето си и щеше да държи ръцете си между телата им, за да не може той да я притиска до себе си. Щеше да извръща глава всеки път, когато се опиташе да я целуне, а той нямаше да я насилва, беше убедена в това. Можеше да се преструва и да го измами, че не изпитва нищо, когато той докосва тялото й. Почти успя да заблуди и себе си, че ще успее.

Той я беше погледнал в слабо осветената стая. Лицето му беше в сянката. Беше мрачно и измъчено.

— Оценявам саможертвата ти, въпреки че ти не жертва девствеността си за мен — каза той студено и присмехулно. — Изглежда, не копнееш за моето завръщане в леглото ти. Повярвай ми, мога да ти доставя много по-голямо удоволствие от онова, което ти предложих снощи.

Тя запази изражението на лицето си. Мисълта, че може да изпита удоволствие в ръцете му, беше прекрасна. Но беше и най-ужасяващата заплаха, която беше чувала.

— Нищо ли няма да кажеш, любима? — подигравателно подметна Никълъс.

Приближи се до леглото, хвана брадичката й и обърна лицето й към своето. Наведе се и потърка устните си в нейните. После бавно и нежно я целуна и Жослин почувства как сърцето й прескочи един удар. Той се отдръпна. Очите му бяха тъмни и нещастни.

— От теб зависи, Жослин. Трябва само да ми кажеш да си отида.

Устните й бяха влажни от целувката му. Кожата й се беше сгорещила и беше станала свръхчувствителна. Сърцето й биеше учестено. Тя искаше да се изправи и да прокара пръстите си през дългата му черна коса, да го притегли към себе си.

— Върви си — гласът й беше ясен и спокоен.

И той се обърна и излезе, без да каже нито дума повече. А тя лежеше безчувствена на леглото. Беше изненадана, беше отчаяна. Шокът и отчаянието се бореха с чувството й на облекчение. Той беше мъж, който не притежаваше чест. Защо така изведнъж беше решил да зачита думата й?

Той никога повече не пристъпи прага на стаята й. Нито веднъж не я докосна. Но този път не бяха сключили примирие. Водеха борба и негласното примирие скоро щеше да избухне в страстна битка. Жослин не знаеше дали се страхува от този момент, или копнее за него.

Никълъс първи слезе на павирания тротоар на Венеция и се огледа наоколо с досада, презрение и надменност. Тя се забави и остана при багажа. Беше решила да не бърза да се спуска след него. Той се обърна и я погледна със студенина и незаинтересованост, които бяха почти убедителни.

— През целия ден ли ще стоиш там, Мамзел? — попита я той със своя леден, присмехулен глас. — Мислех, че си изморена от пътуването.

Мисълта да легне и цял ден да лежи беше толкова привлекателна, че дори Жослин се предаде.

— Няма ли да извикаш файтон? — едва чуто го запита тя.

Усмивката му също беше присмехулна.

— Във Венеция няма коне, малка моя. Няма превозни средства, които са на колела. Ако искаш да ползваш превоз до „Палацо Верди“, ще трябва да пътуваш с лодка.

— Не, никакви лодки повече — тя се задъха. Само при мисълта за лодка стомахът й започваше да се бунтува. — Искаш да кажеш, че единственият начин за придвижване в този град е по вода?

— Да, по вода, любима. Или пеш.

— Ще ми трябват нови обувки.

— Ще се научиш да плаваш по каналите, без да повръщаш всичката си изядена храна.

— Има някои неща, господарю мой, които дори ти не можеш да контролираш — бързо и находчиво му отвърна тя. — Какво представлява „Палацо Верди“?

— Дворецът на един мой приятел, чиито джобове са толкова празни, че се доверява на кредита, който му обещавам и който е доста съмнителен.

— Дворец? — изненадана, повтори тя.

— Дворците във Венеция са много по-занемарени и в много по-лошо състояние от странноприемниците в Англия и Франция — подхвърли той с пренебрежение. — Както и да е. Понеже съм английски джентълмен, трябва да показвам определена класа.

Кръчмаря се приближи към тях и изръмжа:

— Ще трябва да намериш отнякъде малко суха пара. Това бързо препускане из Европа не беше много снизходително към джобовете ни. Много по-добре щеше да бъде, ако се бяхме отправили директно за Франция.

Както винаги, Никълъс не изглеждаше да е обиден от безцеремонните думи на камериера си.

— Предпочитанията на дамата са други.

Кръчмаря хвърли странен, неопределим поглед в нейната посока. От онази първа нощ, която бяха прекарали на континента и в която Никълъс беше дошъл в стаята й, отношението на Кръчмаря към нея се беше променило. Той не я поглеждаше, говореше й само когато беше абсолютно необходимо и дори не се доближаваше до нея. Тя не знаеше със сигурност какво е причинило тази промяна. Или ревнуваше господаря си — мисъл, която беше прекалено странна — или се чувстваше виновен.

Но вината беше на Никълъс, въпреки че думата вина не влизаше в неговия речник. Тя пак го погледна. В Италия слънчевата светлина беше ярка, а лицето на Никълъс беше красиво, но не и привлекателно. Тя спря поглед на тънките му, присмехулно извити устни, а после на много силното му, мускулесто тяло и се зачуди още колко ли време можеше да издържи.

Той беше прав. „Палацо Верди“ беше в окаян вид. В него царяха разруха и влага, а стаите бяха в по-лошо състояние от кухненските помещения на Ейнсли Хол и дори от помещенията за прислугата в „Червената кокошка“. Имаше дузина прислужници, които говореха само на италиански и които бяха зле облечени и размъкнати. Навсякъде имаше мръсотия, която вонеше непоносимо. Жослин отдавна не беше виждала такава мизерия — още от времето, когато живееше по парижките улици.

Последва Никълъс в салона. Той се беше изправил в средата на помещението и се оглеждаше около себе си с празно, нищо неизразяващо лице.

— Очевидно е, че чистотата тук не е на почит — ненужно подчерта той и се обърна към Жослин с думите: — Излизам.

Тя беше доста изненадана от това, че е сметнал за необходимо да й даде тази информация, но още повече се изненада, когато чу собствените си думи:

— Ще се върнеш ли до довечера?

— Мога ли да се осмеля да предположа, че си променила мнението си и че желаеш да споделиш леглото ми? — запита я с иронична усмивка.

— Не — спокойно му отвърна.

Усмивката му с нищо не се промени, остана все така смразяваща.

— Тогава, мисля, че довечера ще бъда зает на друго място. Ще трябва да се погрижа да увелича намаляващия ни запас от пари, както ми напомни Кръчмаря. Най-сигурният начин да направя това е да посетя игралните домове.

— Ами ако загубиш?

— Мила моя, аз никога не губя.

— Служиш ли си с измама? — думите й бяха обмислени предварително. С тях тя се надяваше да го ядоса.

Очите му се присвиха, но той й достави удоволствието да прояви някакви чувства.

— Не — спокойно отрече той. — Просто съм много, много добър.

Той огледа стаята с все по-нарастващо отвращение и й каза:

— Направи каквото е необходимо и се разположи възможно най-удобно. Кръчмаря ще се погрижи за нуждите ти, защото слугите в този дворец не разбират дори елементарен английски.

После се доближи плътно до нея и хвана волевата й брадичка със силната си ръка. Следващите му думи бяха произнесени много бавно и с известна заплаха в гласа:

— И дори не си помисляй, че можеш да ми избягаш, малка моя. Още не съм готов да те пусна.

Тя беше неприятно изненадана от думите му, защото разбра, че мисълта за бягство дори не е минавала през ума й. Каза си, че е успяла да приспи подозренията му. Тук, във Венеция, където имаше безброй забавления, той вероятно щеше да я оставя сама за по-дълго време отпреди. И тя ще има възможност да обмисли бягството си така внимателно, че той никога няма да успее да я хване. Ако, разбира се, въобще направеше опит. Не беше сигурна, че той все още държи на нейното присъствие.

— Ще бъда тук, когато се върнеш — спокойно му отвърна тя. А копнееше за целувката му, копнееше за неговите тънки и присмехулно извити устни.

Той не я докосна и не я целуна и този път. Не беше я докосвал и целувал от онази нощ, в която тя му каза да си върви. Да, разбира се, тя беше тази, която го беше отпратила. Но Никълъс Блекторн не беше човек, който разрешава на другите да диктуват поведението му. Ако искаше да я целуне, щеше да го направи.

За миг й се стори, че дългите му пръсти милват брадичката й. За миг й се стори, че съзира в очите му съжаление и непреодолимо желание. Но само за миг. Докато се усети, той я беше пуснал и беше излязъл от стаята.

Тя остана сама и се опита да събере силите си. Чувствата й бяха силно разтърсени, а възможностите й за самоконтрол — силно намалели. В стаята миришеше на мухъл и на вмирисана риба. Тя нямаше намерение отново да живее в такава мизерия. Изправи раменете си, изпъна врата си и вдигна гордо главата си, след което се отправи надолу към салона. Стигна точно навреме, за да види как Кръчмаря крещи на слугите.

— Почистете — високо и бавно им нареждаше той. — Трябва да почистите.

— Те не са нито бавноразвиващи се, нито глухи — каза му Жослин със завидно спокойствие и обходи с поглед трите жени и двамата мъже, които съставляваха персонала на двореца.

Те бяха облечени в размъкнати и евтини дрехи и, без съмнение, никак не бяха доволни, че някакви чужденци са нахълтали в царството им. Удостоиха единствено с пренебрежението си опитите на Кръчмаря да се разбере с тях. Жослин му каза:

— Те просто не говорят английски.

— Проклети чужденци — изруга Кръчмаря.

— Мисля, че по-скоро ние сме чужденците тук — отвърна му Жослин.

Тя се обърна към най-възрастната жена, която очевидно беше нещо като икономка, ако се съдеше по поведението и дрехите й.

— Ти там — каза тя на чистия и ясен италиански, който беше научила от гувернантката си, — това място е срам за всички вас, а също и позор за всички жители на Венеция. Нима искате негово благородие да се върне в Англия и да каже, че Венеция е населена с прасета, които се въргалят в собствената си мръсотия?

Един от мъжете тръгна към нея. Тъмните му очи проблясваха от силен гняв, но жената го върна обратно, като за това й беше необходим само един жест.

— Защо пък да чистим само за да ви угодим? — запита тя.

Нейният италиански беше различен от този на Жослин, беше по-напевен и по-естествен. По-красив от нейния, помисли си Жослин.

— Трябва да почистите заради собствената си гордост, ако не заради нещо друго — тя беше категорична. — Дори на вашия господар да не му пука, на гостите на двореца никак не им е приятно. Ако вие не можете да придадете на тая дупка приличен вид, ние ще намерим слуги, които да могат.

— Вие не можете да ни изхвърлите на улицата — разгорещено се обади по-младият мъж.

— Да, аз мога да ви изхвърля в канала, ако реша — мрачно и твърдо каза Жослин. Беше свикнала да се справя с враждебните си подчинени в Ейнсли Хол, щеше да се справи и с тези дребни и незначителни служители. — Вие трябва да направите избора си. Искам да започнете със салона, да остържете и измиете пода и да изхвърлите боклука. След това кухнята, а после и нашите стаи. Ще имаме нужда от… — паузата, която направи, беше почти недоловима — … три спални. Една за този господин, една за мистър Блекторн и една за мен. Всичко това трябва да свършите до довечера. Разбрахте ли?

— Три спални ли, синьора? — черните очи на икономката я изгледаха с презрение. — Да бъдат ли двете съединени с обща врата?

Ако мислеше, че ще успее да накара Жослин да се изчерви, явно нямаше представа с кого си има работа.

— Предполагам, че ако иска, мистър Блекторн ще успее да ме намери — твърдо каза тя. — Може би все пак ще започнем от кухнята. Чак сега разбирам, че всъщност умирам от глад, но не бих и вкусила храна, приготвена в място като това. Заведете ме в кухнята.

И тя започна да запрята ръкавите на взетата на заем прекалено голяма за нея рокля. Успя да изненада икономката и да я накара да промени изражението на лицето си.

— Да, правилно сте разбрали. Ще работим заедно. Не съм съвсем незапозната с работата и ненавиждам мръсотията. Към кухнята, синьора.

— Аз се казвам Луиза, синьора — каза жената, очевидно все още объркана. — Оттук, ако обичате.

Жослин тръгна след Луиза, а останалите слуги се затътриха след тях. Всички минаха край изумения Кръчмар.

— Затвори си устата, Кръчмарю — сладко и невинно му предложи тя. — Няма защо да ти казвам какви микроби можеш да налапаш в място като това, където въздухът е мръсен и застоял. Иди намери пазар и ми донеси хранителни продукти.

— Но аз не знам италиански, Мамзел — каза той, явно изумен от нейните способности.

— Но имаш пари, нали? Това е достатъчно.

И тя продължи пътя си към вътрешните помещения на тази влажна стара къща, която носеше гръмкото наименование дворец.

В един часа след полунощ Жослин се усмихна за първи път, откакто бяха стъпили на континента, и дори за първи път от момента на отвличането си. Къщата не беше почистена отгоре до долу, но все пак главният салон и трите спални бяха в отлично състояние. Кухнята също се оказа прилична, а сега беше и в добро състояние — факт, който не изненада Жослин. Тя се беше досетила, че разрухата и мръсотията са форма на протест срещу чужденеца господар. Самите италианци, естествено, не обичаха да живеят във вонята и мръсотията.

Тя също работи упорито, рамо до рамо със слугите, стържеше, търкаше и чистеше, а когато Кръчмаря се върна от пазара с две кошници, пълни с хляб, риба, ориз и плодове, накара и него да работи, като не обърна внимание на оживените му и високо изразени възражения.

Беше изтощена. Цялото тяло я болеше от усилената работа, но душата й ликуваше. Изядоха простата храна, която тя и Луиза бяха приготвили заедно. Всички бяха насядали рамо до рамо на почистената маса в кухнята и ядоха със завиден апетит. След вечерята Гуидо, враждебно настроения по-млад мъж, донесе кофи с вряла вода, и й предложи да се изкъпе. Тя явно беше заслужила уважението и обичта им. Една от камериерките срамежливо предложи да застелят леглата с чисти чаршафи. Ако се стигнеше до схватка между нея и чужденеца, който им изплащаше заплатите, те щяха да застанат на нейна страна, тя не се съмняваше в това. Предишното състояние на къщата беше повече от красноречиво доказателство за тяхното презрение към онзи, който държеше кесията.

Ваната беше дълбока, а водата — благословено гореща. Тя се натърка няколко пъти със сапун, косата си също изми повече от един път. Бялата нощница, която облече, беше направена от плътен и здрав памучен плат, който беше станал мек от прекалено честото пране, и я покриваше от главата до петите. Тя се качи на тясното легло, което се намираше в малката стаичка в предната част на къщата. Стаята беше идеално чиста и тя откри, че се усмихва от удоволствие. Очакваше я една мирна и спокойна нощ.

Стаята на господаря беше приготвена за Никълъс. Дрехите на собственика бяха опаковани и преместени, влажните чаршафи бяха сменени с нови и току-що изпрани, а подът беше изтъркан и измит. Дори безупречно чист, без мръсно петънце, дворецът миришеше на разруха и занемареност. Но беше достатъчно добър за един порочен и развратен английски джентълмен.

Въпреки че беше изтощена, мина доста време, преди да успее да заспи. Тялото й беше уморено от тежката и усилна работа и отпуснато от горещата вана, но тя беше напрегната и копнееше за още нещо, което да я успокои. Миг преди да заспи, ужасена разбра какво е това, което й липсва. Никълъс. Липсваше й Никълъс.

Когато се събуди, светлината в стаята беше мъждива и зеленикава. Тя нямаше часовник и можеше само да гадае, но мислеше, че е малко след зазоряване. Усети, че вече не е сама в малката стаичка, която беше избрала.

Отвори очите си. Никълъс се беше изтегнал в единствения стол, който се намираше в стаята, и беше протегнал дългите си крака. Очевидно беше спокоен и нищо не го тревожеше. Беше облечен изцяло в черно, чертите на лицето му бяха в сянката, косата му беше разбъркана и падаше свободно на раменете му.

Тя не очакваше да я похвали за промяната, която беше постигнала в къщата. Дори беше благодарна, че не го направи, защото по този начин й спести усилията да разговаря. Той просто я наблюдаваше изпод вежди. Напрежението в стаята нарастваше с всяка изминала минута и започваше да става непоносимо.

— Не — каза той най-накрая.

Гласът му беше нежен и опасен. Тя не си направи труда да се преструва, че не го разбира. Той стана, прекоси стаята и протегна ръцете си. Докосна строгата и превзета стара нощница.

— Откъде извади това?

— Една от слугините ми я даде назаем.

— Повече няма да има нужда да носиш старите дрехи на слугините. По-късно тази сутрин ще дойде една модна шивачка и ще донесе някои неща, които, ако се наложи, ще преправи на място.

— Няма да приема дрехи от тебе.

Той се наведе над нея. Присъствието му беше осезаемо и много, много опасно. Думите й постепенно се загубиха, заглушени от избухването на натрупалия се в него гняв.

— Ще приемеш всичко, което сметна за необходимо да ти дам. Облекло, храна, бижута, ако поискам. По същия начин, по който прие и тялото ми.

— Ти не ми даде никакъв избор.

— Точно така. Запомни го и се съобразявай с това.

Той се изправи рязко и се отдалечи. Тя можеше да си представи какви чувства бушуват в душата му.

— Довечера ще излизаме. Имаме покана за събирането, устроено от маркиз де Бромли, и ще ги удостоим с присъствието си.

— Ще вземеш със себе си своята пленница, която държиш като затворничка? — изстреля тя в отговор. Не беше готова да отстъпи и да се признае за победена.

Усмивката му беше смразяващо студена.

— Ще взема със себе си страстната си любовница, облечена в прекрасни дрехи и чудесни бижута. Имах много успешна нощ край игралната маса.

Тя гледа след него чак докато той затвори вратата след себе си. Не искаше прекрасните му дрехи. Не искаше чудесните му бижута. Не искаше да бъде неговата курва. Но имаше нещо, което искаше. Нещо, което не можеше да му откаже, защото той не го притежаваше. Неговата любов. Щеше да я приеме, но той не беше способен на такова чувство.

А тя беше най-голямата глупачка на света, щом можеше да мечтае за това.

Глава 21

Повече от десет години Жослин не беше обличала рокля с такова качество. Стоеше напълно неподвижно, докато синьора Баноли й вземаше мярка, забиваше топлийките, подгъваше плата и мърмореше под носа си. Не беше възразила срещу присъствието на Никълъс, който се беше отпуснал на стола и наблюдаваше как вървят работите. Тя не знаеше какво би си помислила шивачката за това, че джентълменът присъства на пробата, но пък и не се интересуваше от нейното мнение. Най-вероятно жената беше свикнала с тези неща. Сигурно беше забелязала, че на белите пръсти на Жослин не грее брачна халка, и си беше направила заключенията. И сигурно заключенията й бяха верни.

Тя погледна образа си в огледалото, все още, без да смее да помръдне. Слугите бяха почистили и гардеробната, която беше в съседство със стаята на Никълъс, и Жослин се обличаше там. Не искаше да спори с Никълъс. Роклята беше от коприна и беше в тъмнорозов цвят, с ниско изрязано деколте и подчертаваше извивките на тялото й. Роклята не беше вулгарна и не приличаше на роклите, обикновено носени от куртизанките. Беше ушита така, че да подхожда на някоя смела млада съпруга. Тя сама подреди дългата си кестенява коса. Откри, че пръстите й са учудващо сръчни, като че ли притежаваха някакъв древен инстинкт. Краката й бяха обути в най-фините чорапи, а бельото й беше от коприна и много елегантно. Обувките й бяха украсени с бижута. Тя се втренчи в образа си — в спокойната и красива млада жена, която я гледаше от огледалото. Прииска й се да заплаче.

Това беше лъжа. Всичко беше лъжа. Къде беше изчезнало момичето, което продаваше тялото си, за да купи храна за брат си? Къде беше момичето, което беше убило мъжа, който го беше опозорил, мъжа, който беше убил човек, за да го има? Къде беше главната готвачка на изисканото английско имение? Къде беше приятелката на Елън? Къде беше жената, която лежеше неподвижна, тиха и неподатлива под Никълъс Блекторн?

Те всички бяха там, те всички бяха изчезнали. Жената, която я гледаше от огледалото, имаше нежна уста, красиви очи и изпълнено с копнеж сърце. Тя не знаеше колко дълго ще успява да прикрива копнежа и нежните си чувства. Нейна утеха беше единствено съзнанието за това, че той не се интересуваше от нея и нямаше да се вглежда прекалено взискателно в душата й.

Тя бавно и грациозно слезе по стъпалата. Знаеше, че той я наблюдава, въпреки непроницаемото изражение на лицето си. Тънките му устни се извиха в някакво подобие на усмивка. Той се наведе ниско над ръката й — присмехулна имитация на реверанс.

— Ти твърде много ме изненадваш, Мамзел — прошепна той. — Трябват ти само няколко бижута и тоалетът ти ще бъде завършен.

Тя издърпа ръката си.

— Няма да нося твоите бижута.

— Ще правиш всичко, което ти кажа — каза той с приятен, нежен глас, хвана ръката й и я придърпа към себе си.

Тя нямаше друг избор, освен да се подчини. Стоеше съвсем неподвижно, докато закопчаваше на нежната й шия колие, украсено с искрящи диаманти. Някога, много отдавна, баща й, й беше казал винаги да носи само диаманти. Очевидно Никълъс имаше същия вкус. Искаше да запищи, да закрещи с всички сили.

— Сега тоалетът е съвършен и ефектът е неповторим, мила моя — прошепна й той. — Страхувам се, че ще трябва да отидем до двореца на лейди Бромли по вода. Много те моля, постарай се да не съсипеш прекрасната си рокля.

Опитваше се да я ядоса. Но целият й гняв се беше стопил. Беше й останало единствено отчаянието. Той беше учуден от факта, че тя си замълча. Хвана я за ръката и я изведе на хладния нощен въздух, като прояви неискрена загриженост дали не й е студено.

Шумът и горещината в стаята, където беше събирането, я изтощиха. Краткото пътуване с гондола не беше спомогнало за възстановяването на нейното равновесие и тя почти щеше да припадне, когато влязоха в задушната стая. Обзе я истински шок, когато видя колко много хора има в залата, всичките облечени в елегантни дрехи, всичките бърборещи едновременно, много от тях — на френски. Не можеше да понесе шума и горещината. Задушаваше се. Пръстите й се забиха в облечената в черно ръка на придружителя й, но тя осъзна това. Той я погледна с неподправено любопитство и нескрита изненада, но тя и това не забеляза. Движеше се замаяна из тълпата, отговаряше учтиво на познатите на Никълъс, които ги поздравяваха, като им кимваше с кралска грация и благоволение. Те като че й бяха вродени, бяха й нещо като втора природа. Изминаха няколко часа, преди тя да отслаби хватката си и да поотпусне ръката на Никълъс. Пое си дълбоко дъх и реши, че и това ще преодолее. Ще оцелее и този път, на всяка цена. И тогава се обърна, подканена от Блекторн, и погледна право в очите на човек, когото се надяваше никога повече да не види.

Не знаеше името му. Знаеше само, че той е английски граф. Изглеждаше доста по-стар, а и тя го беше виждала само на светлината на свещите, и то замаяна от опиатите, гнева и ужаса си. Когато го беше видяла за последен път, той лежеше в безсъзнание на пода в стаята на мадам Клод, съборен от нейната ръка и покрит със съдържанието на нощното гърне. През всичките тези години тя хранеше надеждата, че тогава го е убила.

Макар че беше остарял, той изглеждаше същия — същите влажни, дебели устни, същите увиснали бузи, същия огромен и зачервен нос. Дори очите му бяха същите — бледи, воднисти, дълбоко хлътнали под подпухналите клепачи. А също така бяха алчни и всезнаещи като преди.

— Това ли е любовницата ти, Блекторн? — промърмори мъжът, като се приближи толкова много, че Жослин успя да долови миризмата, която се носеше от парфюмираната му сгорещена плът.

Ако не беше толкова объркана, щеше да забележи, че мъжът не се харесва на Никълъс.

— Мадмоазел де Лорни — отегчено и учтиво каза той, — мога ли да ви представя граф Рексъм?

— Ние сме се срещали и преди — весело каза граф Рексъм и облиза с език дебелите си розови устни.

Тя напрегна всичките си сили и успя да запази спокойствие.

— Мосю сигурно греши — гласът й беше груб и напрегнат, и я издаваше на Никълъс, ако не на някого другиго.

— Глупости, никога не забравям лицата. Нито пък телата — продължаваше все така весело да говори графът. — Но не съм от тези, които се оплакват. Често мислих за вас през последните няколко години. Чудех се какво ли ви се е случило. Мадам Клод, разбира се, беше бясна. Но не аз бях виновен, нали знаете. Опита се да ми намери друго момиче, но нито едно не можеше да се сравни с вас. Човек не попада често на девственици.

Никълъс рязко му говореше нещо, а езикът му беше доста язвителен, но Жослин беше така смутена, че нищо не чуваше. Тя се извърна и щеше да се втурне да бяга напосоки, но Никълъс я хвана за ръката, после я прегърна здраво и бавно я преведе през залата.

— Няма да хукнеш да бягаш, нали, мила моя? — промърмори той под носа си. — Мисля, че не искаш да даваш на хората повод за клюки или поне не искаш да ги подхранваш.

Нямаше нищо, което можеше да му каже, не можеше да му даде никакъв отговор и никакво обяснение. Вървеше до него, като едва забелязваше околните, а той я водеше през претъпканата зала. Спряха, за да си вземат довиждане с домакинята. Тя не можеше да говори, стоеше като няма до него и го чакаше търпеливо, докато той направи всичко, което етикетът изискваше.

Гондолата тихо се плъзгаше по водите на канала. Двамата мълчаха. Той седеше на срещуположната страна и не й говореше. За първи път болката в душата й беше по-силна от морската болест. Мозъчната й дейност, като че ли беше спряла, не можеше да си представи какво ще прави през следващите няколко минути, не можеше дори да си представи как ще живее през следващите няколко дена. Питаше се дали откритието, което беше направил и което я засягаше, щеше да го накара да я пусне. Мисълта за освобождение обаче не й причини нито удоволствие, нито отчаяние. Умът й, душата й, съзнанието й — всичко беше празно.

Слугите се бяха оттеглили за през нощта. Когато влязоха в салона, там нямаше никой. Кръчмаря също не се виждаше никъде.

— Качвай се горе — каза й той и това бяха първите думи, които произнасяше, след като бяха напуснали събирането. — Идвам след малко.

Прииска й се да се хвърли в краката му и да го моли да й прости за онова, което не беше нейна грешка, а негова. А после се стресна, защото изведнъж осъзна колко далече щеше да я отведе любовта й. Отдалечи се, без да каже нито дума. Гърбът й беше скован и изправен, когато започна да изкачва стълбите.

Никълъс я гледаше как се отдалечава. Гледаше нежния й, тесен гръб — толкова изправен, толкова привлекателен в розовата копринена обвивка на роклята. Той влезе в тъмния салон, отиде в далечния му край и се взря в осветения от луната канал. Трябваше да бъде много внимателен. Гневът пулсираше толкова силно във вените му, като че ли щеше да ги спука и да причини кръвоизлив. Искаше да убива. Трябваше да се успокои и да премахне червената пелена на горещия гняв, която падаше пред очите му и го заслепяваше.

Когато влезе в спалнята, там гореше само една свещ, а тя седеше на единствения стол с прибрани крака и с ръце, здраво стиснати в скута. Не вдигна поглед, очите й бяха все така сведени надолу към ръцете. Той пъхна в леденостудената й ръка чаша бренди. Беше се освободил от ботушите и жакета. Отиде до прозореца, защото знаеше, че близостта му само увеличава смущението и мъката й. Облегна се на стената и я погледна.

— Мадам Клод? — нежно я подпита.

Тя потръпна. Той видя как тръпките преминаха по цялото й тяло. Искаше да прекоси стаята, да я вземе в ръцете си и да я държи, да я държи здраво, докато тя престане да трепери. Но не се помръдна. Страхуваше се да я докосне. Страхуваше се, че и ако този път му каже не, той може и да не я послуша.

— Аз те видях там — гласът й звучеше глухо, като че ли долиташе някъде отдалече, чак от отвъдното. — В същата онази нощ, когато този мъж ме… изнасили. Водеха ме нагоре по стълбите. Бяха ме дрогирали, но аз чух и познах гласа ти. Ти беше там.

— Може и да съм бил — неговият глас беше хладен и спокоен. — Не съм те видял.

— Да, видя ме. Попитал си мадам Клод дали ще бъда на разположение по-късно.

Той дори не трепна.

— Как попадна там?

— Един мъж ме заведе. Намери ме на улицата да обирам джобовете на един мъртвопиян. Хвана ме, заведе ме там и ме продаде на онази зла жена — студена усмивка изкриви лицето й. — Първо ме дрогираха, а после ме продадоха на търг на онзи, който даде най-висока цена за мен. Онзи, когото ти представи като граф Рексъм.

— Той има отвратителна репутация.

— Той обича девствениците. А също така обича да причинява болка.

— Колко дълго беше там?

Тя го погледна и каза:

— Достатъчно дълго.

— Колко?

— Искаш да знаеш доколко са ме покварили? Дали ми е харесало? Дали съм научила някои неща, които да ти покажа?

Гласът й се извисяваше, тя стигна почти до истерия.

— Не — той нарочно придаде на гласа си нотки на отегчение. — Искам само да знам колко да го измъчвам, преди да го убия.

Смехът й беше горчив.

— Отмъщението с нищо не би помогнало. Знам това. Защо искаш да го убиваш? Със сигурност не можеш да убиеш всички мъже, на които съм продавала тялото си.

Той замислено отпи от брендито си.

— Може и да ги убия всичките — бавно промълви той, — ако имам време. Колко от тях бяха на събирането?

Тогава тя стана, прекоси стаята и застана до него.

— Аз продавах тялото си по улиците на Париж — каза му тихо и предизвикателно. — Един стар евреин се грижеше за мен.

Той я изгледа отгоре до долу и й отговори с прозявка. Продължаваше да се преструва на отегчен, но не особено убедително.

— Било е много тъжно, сигурен съм — а после гласът му стана по-груб и той твърдо каза: — Оцеляла си, Жослин. Правила си това, което е трябвало да правиш. Губене на време е да се самосъжаляваш сега и да оплакваш съдбата си. Пет пари не давам за това, колко мъже си обслужила в задните улички на Париж. Ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, ще ги убия всичките. Съмнявам се само, дали ще успея да открия следите им. Но всъщност не ми пука. Това, което има значение е, че на тебе ти пука. Презираш се за това, че си оцеляла, а аз все още не разбирам защо.

— Защото Шарл-Луи не оцеля! — изплака тя.

Той не помръдна.

— Брат ти — каза той категорично. — Направила си го заради него, нали?

— Няма значение, защо съм го направила.

— Не, има значение. Ако си го направила за някого, когото си обичала, това означава, че си по-голяма глупачка, отколкото съм мислил, защото продължаваш да се самообвиняваш.

— Глупачка съм — много нещастна, тя се отдалечи от него. — Глупачка съм да си мисля, че тук мога да намеря спокойствие, да се доверявам на друго човешко същество, да се влю…

Думите й бяха задушени от мъката й. Цялата престорена скука беше изчезнала от лицето му, когато я хвана за ръката и я завъртя към себе си.

— Не довърши изречението си, мадмоазел — спокойно каза той. — Да се влю…?

Тя се опита да се отскубне, но той беше много по-силен от нея и я притисна към тялото си, като успя да надвие слабите й ръце почти без никакво усилие. С едната си ръка държеше китките й, а с другата повдигна лицето й към своето и видя в него гняв и предизвикателство.

— Довърши изречението си — този път гласът му беше дрезгав.

— Ти си този, когото искам да убия — извика тя, но гневът й беше безсмислен. — Ти си този, който ме доведе дотам…

— О, престани с това, Жослин — изстреля бързо думите си той. — Алчността на баща ти е причината за катастрофата, сполетяла семейството ви. Аз наистина бях глупаво и самовлюбено момче, признавам си. Но не съм те продал и не съм те накарал да проституираш, не съм те изнасилил.

Той грубо я отблъсна от себе си. Беше му дошло твърде много.

— Щом толкова много искаш да ме убиеш, престани да говориш за това и просто го направи.

Но тя не можеше да мисли разумно. Дишаше тежко и учестено, очите й бяха потъмнели от отчаяние.

— Само ако можех…

Той взе ножа, който носеше на колана си, и го тикна в ръката й. Ножът беше огромен и много остър, стоманата проблясваше на светлината на свещта.

— Искаш да ме убиеш? — каза той, разтвори снежнобялата си риза и оголи гръдта си. — Хайде, направи го.

Тя се втренчи в ножа, а после — в него. В очите й се четеше ужас.

— Направи го! — прогърмя гласът му.

Той сграбчи китката й и я насили да забие ножа в гърдите му. Тя изпищя, започна да се съпротивлява и ножът леко се заби в кожата му, а после се плъзна към рамото му. Той не почувства болката, а само кръвта, която заструи от плиткия разрез. Пусна китката на Жослин и я загледа как се втурва в другата посока. Тя продължаваше да стиска в ръката си оплескания с кръв нож.

— Не можеш да го направиш, нали? — присмя й се той и се приближи към нея. — Имаш две възможности, Жослин. Можеш или да ме убиеш, или да ме обичаш. Направи избора си.

Той видя как тя стисна по-здраво ножа и се зачуди, дали този път ще го направи. Доближи я и застана пред нея. Разкъсаната му и изцапана с кръв риза едва покриваше гръдния му кош. Той зачака търпеливо.

— О, Боже мой — простена тя отчаяно и изтърва ножа, който шумно тупна на пода.

А после се хвърли в обятията му. Той я хвана и радостно чувство запълзя по вените му. Копринената рокля се разкъса под нетърпеливите му, безразсъдни пръсти. Свещта беше изгаснала и стаята беше съвсем тъмна, когато той я положи на леглото и я последва, разкъсвайки и своите собствени дрехи. Толкова много време беше изминало от последния път, когато си позволи да я докосне, че се чувстваше като побъркан от прилива на страст. Когато покри устата й със своята, тя го целуна в отговор и той успя да вкуси от солените сълзи по бузите й. Искаше да проникне дълбоко в тялото й, да чувства около себе си горещата й сладка плът. Искаше да влезе в нея бързо и грубо, и в същото време искаше да го направи бавно и сладостно. Гърдите й бяха малки, закръглени и прелестни. Устните му играеха по тях, а крехките й ръце шареха из косите му, обхващаха главата му и го придърпваха към нея. Той целуна гърдите й, корема й, после я целуна между краката с цялата опитност, която беше натрупал през годините. Опитност, която беше събирал от безбройните жени — жени, които нямаха лица и имена, жени, които нямаха никакво значение, освен това, да го подготвят за тази жена, за любимата, на която искаше да достави безкрайно удоволствие. Кръвта от раната продължаваше да струи и капеше върху нейното тяло. Това му доставяше дивашка радост. Тя го беше белязала, сега и той изписваше своя знак върху плътта й. Те бяха съединени, съединени завинаги.

Пръстите й се напрегнаха и стиснаха по-здраво косите му. Той чуваше задъханите й викове и знаеше, че тя търси своето облекчение. Изведнъж разбра, че не иска да я доведе до края по този начин. Беше достатъчно егоистичен, за да иска да бъде в нея в този момент. Затова коленичи между краката й, хвана ръцете й със своите и ги натисна, към дюшека. А после я изпълни — бавно, неумолимо, дълбоко.

Искаше да се движи бавно, но още в мига, в който потъна в нея, тя се заизвива конвулсивно под него. Плътта й го обгръщаше все по-плътно и по-плътно, и той нямаше друг избор, освен да я последва. Не можеше да контролира тялото си. Чу приглушения вик на удоволствие, който се изтръгна от нея и потъна в него.

Пусна ръцете й и обхвана главата й с ръце, залюля я, а с устните си започна да изпива сълзите й. Кой знае защо, тя плачеше под него. Беше разбила сърцето му, а той не знаеше, че все още има сърце. Мислеше, че отдавна го е загубил, но не съжаляваше за нищо от онова, което се беше случило през последния час, през последния ден, през последните няколко седмици. Дори това да беше слабост — проклета, пагубна слабост — той не се страхуваше да го признае. Дявол да го вземе, името на чувството нямаше никакво значение за него.

В мига, в който успя да се овладее малко, тя се опита да се извърне от него. Телата им все още бяха съединени и тя беше плътно притисната под него, така че опитът й не успя.

— Позволи ми да бъда самата себе си, Никълъс — изрече тя на пресекулки. — Не ме измъчвай повече, не ме унижавай повече. Остави ме да си отида, моля те.

— Вече ти обясних — отвърна той с безкрайно търпение и целуна клепачите й, — че никога няма да се отделиш от мен. Никога.

Косата й беше мокра от сълзи и падаше върху лицето й. Той я погали изключително нежно и махна мокрите кичури от лицето й.

— Не ми причинявай това — изплака тя. — Сега не е време да бъдеш нежен и любящ. Това време отмина. Ти знаеш какво съм сега, в какво трябваше да се превърна.

— Да, знам каква си — съгласи се той. Говореше много тихо. — Една много опасна жена. Жестока, пламенна, смела, направо ужасяваща. Ако можех, щях да ти позволя да си отидеш, любов моя. Но не мога…

— Никълъс…

— Шшш… — каза той и освободи тялото й от тежестта на своето. Легна до нея и я взе в прегръдките си. — Тихо сега. Всичките тези сълзи са само губене на време. Не можеш да промениш миналото. Дори силната ти жажда за кръв и отмъщение не може да ти помогне да направиш това.

— Не бъди мил с мене — прошепна тихо тя. — За Бога, Никълъс, не бъди мил!

— Никога не съм мил — отвърна той. — Досега трябваше да си разбрала това. Аз съм егоист, безчестен човек, развратен и порочен.

Погали я по разрошената, мокра коса и добави:

— Ти би трябвало да знаеш най-добре от всички, че съм такъв.

— Никълъс…

— И за да ти го докажа, ще се любя отново с теб. Ще пренебрегна силната ти мъка, ще пренебрегна мнението ти по въпроса и ще започна всичко отначало. Имам намерение да открия какво си научила от всички онези мъже, с които си спала по улиците на Париж.

Гласът му беше и нежен, и подигравателен.

— Не се шегувай с това — каза му тя и се опита да скрие лицето си. Тъй като за свое скривалище избра рамото му, той сметна, че жестът й е напълно приемлив. — Те бяха само трима — каза тя много, много тихо.

— Три стотици?

Сръчните му пръсти започнаха да масажират напрегнатите мускули на гладкия й, тесен гръб. Мачкаха ги нежно, милваха ги и чувстваха как кожата става по-топла и по-жива. Едното напрежение си отиваше и идваше другото.

— Само три пъти. Или, по-точно, два пъти и половина.

Той спря движенията на ръцете си и каза, като се опита да премахне подигравателните нотки от гласа си:

— И как си успяла да обслужиш двама души и половина? Не мога много добре да схвана. Разбира се, че не е необходимо да ми обясняваш. Казах ти, че за мен няма значение колко са били мъжете. Просто съм любопитен.

Ръцете му се спуснаха надолу, към малките й, закръглени задни полукълба, и ги придърпаха към неговото тяло.

— Първо беше графът — глухо каза тя. — А после мосю Порш, месарят. Но когато Малвиве пожела да го… — гласът й пресекна. Тя го погледна, а в очите й вече нямаше сълзи. — Аз го убих.

— Ти винаги си била кръвожадна — приветливо й каза той и обви краката й около възбуденото си тяло. Движенията му бяха опитни и много нежни. — И защо уби този… Малвиве. Така ли се казваше?

— Той беше мъжът, който ме продаде на мадам Клод.

— Е, изглежда, е заслужавал смъртта си повече от мен — каза той и я придърпа още по-близо и още по-близо, докато най-после легна пак върху нея, наново възбуден и изпитващ остра нужда от тялото й. — Отрова ли използва?

— Не те разбирам — извика тя и го сграбчи за раменете. — Как може да си толкова любопитен и така спокойно да задаваш въпросите си? Нима всичко това те забавлява?

— Нима досега не си научила, ангел мой, че има два начина, по които можеш да възприемаш нещата? Можеш или да се смееш, или да плачеш — той помилва все още мокрото й от сълзите лице. — Мисля, че вече достатъчно плака.

И той влезе в нея. А после се завъртя, легна по гръб и я накара да го възседне. Тя беше силно изненадана и отначало се поколеба, опита се да слезе. За него беше очевидно, че в тъмното й минало всъщност е имало малко сексуални контакти. Прехвърли в ума си всичко, на което трябваше да я научи.

— Никълъс! — извика тя шокирана.

Той успя да овладее реакциите на тялото си и да й се усмихне.

— Не вярвам на онова, което ми разказа. Всичко е лъжа. Прекарала си последните десет години в женски манастир. Бъди смела, любима. Ще откриеш, че може и да ти хареса.

Дългите му пръсти се впиха в бедрата й и я задържаха. Тя все още се опитваше да се изплъзне.

— Моля те — каза той.

Никога досега, през целия си живот, не беше казвал моля на жена. По някакъв начин тя разбра това. Затвори очи, заби пръстите си в раменете му, но повече не се опита да бяга.

Беше умна и възприемчива ученичка. Много бързо схвана ритъма, а срамежливостта й изчезна под напора на страстта. Тялото й блестеше от пот, трепереше, напрягаше се, учеше се да взема своето удоволствие и също така се учеше да доставя удоволствие. И когато този път стигна до върха, викът й проехтя над спокойните води на канала, смесвайки се с неговия.

Силно изнемощяла, тя се отпусна отгоре му. Плътта й беше задоволена и потна. Той я прегърна и се усмихна, защото разбра, че е останала без сили. Та тя заспа веднага, още там — на рамото му. Раната на рамото го болеше, но той не се помръдна, не й обърна внимание. Болката беше твърде ниската цена, която можеше да плати за Жослин. Ако станеше нужда, щеше да й разреши да отреже ръката му, само и само да се повторят миговете, които току-що бяха споделили.

Тя беше толкова дребна, толкова яростна, толкова силна и толкова уязвима. Не познаваше друга жена като нея. Имаше нужда от нея — той, който никога не беше имал нужда от друго човешко същество. Нямаше, по никакъв начин нямаше да позволи на когото и да било да я нарани отново. И без това той самият й беше причинил достатъчно болка. Но това беше в кръвта му. А сега най-малкото, което можеше да направи, беше да я пази от всички онези, които можеха и искаха да й причинят болка.

Изчака, докато се убеди, че сънят й е толкова дълбок, че нищо не би могло да я събуди. На него също му се спеше. Искаше да заспи в ръцете й, да се опива от уханието на тялото й, от аромата на секс, който се носеше из стаята.

Но имаше много по-важна задача и трябваше да се справи с нея. Задача, която, дяволите да я вземат, не можеше да чака.

Венеция беше като всички други многолюдни градове. Игралните домове бяха отворени през цялата нощ, та дори до сутринта. А нощните събирания продължаваха чак до часа за закуска. Трябваше да спре на три места, но най-после намери граф Рексъм в един от най-добрите игрални салони, задълбочен в играта. Той сигурно беше усетил присъствието на Блекторн зад гърба си или беше видял сянката му. Вдигна поглед и Никълъс отбеляза, че той не беше пиян. Не че това имаше някакво значение. Пиян или трезвен, Рексъм щеше да умре. Дуелът му с Никълъс можеше да има само един изход, независимо от състоянието, в което негово благородие графът се намира.

— Това си ти, Блекторн? — каза той и го погледна, а в очите му блестеше злоба. — Надявах се да те видя отново. Интересувам се много от твоята любовница. Недовършена работа, разбираш ли? Какво ще кажеш да я разиграем на карти? Една ръка на пикет? Може да разиграем услугите й само за една нощ, а може и за седмица. Победителят взема всичко.

— Аз имам намерение да те убия, Рексъм — каза Никълъс спокойно, с възможно най-приятния си глас.

— Не ставай смешен, друже. Хората не се избиват един друг заради някакви си курви. Имах чувството, че не си особено доволен от това, че разпознах момичето, но винаги съм имал чудесна памет. Хайде, стари приятелю, да пийнем по едно…

Държеше пред себе си кристална чаша, пълна с вино, но в очите му се четеше известна тревога. Никълъс взе чашата със силната си бяла ръка.

— Ти си абсолютно прав. Джентълмените не се избиват за някакви си курви. Но тъй като дамата, за която говорим, е моята бъдеща съпруга, мисля, ще се съгласиш, че въпросът е по-различен.

Ужасът на Рексъм беше неподправен.

— Господи, стари приятелю! Сигурно съм сбъркал. Моите извинения…

— Не са достатъчни — каза Никълъс и плисна съдържанието на чашата в червендалестото, надуто лице на Рексъм.

В стаята цареше гробна тишина. Рексъм издърпа от ръкава си богато украсена с дантела носна кърпичка и попи капките по лицето си. От него беше изчезнала всякаква руменина. Не можеше да поднесе извиненията си отново, не и след такова обида, и то нанесена публично. Погледна нагоре, към лицето на Никълъс, и разбра, че ще умре.

— Ще чакам вашите разпореждания — каза той.

Гласът му трепереше едва доловимо.

Никълъс имаше намерение да приключи тая работа бързо и безжалостно, и да се върне в прегръдките на Жослин, преди тя да е разбрала, че е излизал. Беше положил усилия да я изтощи напълно, а за това бяха помогнали и нейните силни емоции. Той не се съмняваше, че тя ще спи до късно на другия ден. Вече беше загубил представа колко пъти се е дуелирал. Някои от дуелите му бяха заради съвсем дребна и незначителна причина. Беше се дуелирал, защото не хареса жакета на един от приятелите си, а друг път — защото не харесваше гласа на противника си. При последния дуел беше убил Джейсън Харгроув. Причината за смъртта му също не беше основателна. Но нито един от мъжете, с които се беше дуелирал, нито един от мъжете, които беше убил, не заслужаваше смъртта си повече от граф Рексъм.

И точно в това беше проблемът. Омразата го заслепяваше. Гневът намаляваше силите му. Жестокостта вземаше надмощие над всички други чувства. Във Венеция моралът не беше така строго съблюдаван и на дуелите се гледаше с по-леко око. Ако двама английски джентълмени искаха да уредят въпроси на честта помежду си точно във Венеция и точно в този момент, никой нямаше да им попречи. Още начаса масите бяха бутнати в ъглите, бяха избрани секунданти и работата беше уредена.

Тъй като изходът от дуела беше предрешен, Никълъс не изпитваше никакво задоволство. Той се биеше като обладан от демони и уменията му с шпагата, които винаги бяха високо ценени от другите, сега придобиха нова, още по-голяма сила.

Но Рексъм не умря лесно. Смъртта му продължи дяволски дълго, навсякъде беше опръскано с кръв, а този проклет страхливец дори се разплака накрая и сълзите му ужасиха всички.

— Проклетият му дебеланко — изруга най-накрая, когато всичко беше свършило, Хоптън, познат на Блекторн, който беше предложил услугите си като секундант. — Той беше лош човек, всички знаем това. Но никога не съм предполагал, че ти ще бъдеш този благороден човек, който ще ни отърве от тая напаст.

— Забавно, нали? — каза той глухо, като втренчи поглед в кръвта по ръцете си.

Неговият приятел погледна още веднъж към тялото на Рексъм и потрепери.

— Не, никак не е забавно. Смъртта, дори когато е заслужена, никога не е забавна.

Никълъс проследи погледа му.

— Да, смъртта никога не е забавна — съгласи се той.

И излезе навън. Зората се сипваше над Венеция, а неговите ръце бяха изцапани с кръв, душата му също беше изцапана с кръв. И той тръгна да търси опрощение на греховете си.

Глава 22

Когато Жослин се събуди, в стаята цареше здрач, а по тавана танцуваха зеленикавосини петна. Тя лежеше неподвижно в леглото. Тялото й поемаше мекотата и топлината на дюшека, и се радваше на някакво ново чувство на пълнота и задоволеност, които не познаваше досега. Беше сама в леглото и това й причини мъка, но не толкова силна, че да заличи чисто животинското удоволствие, което изпитваше.

Претърколи се по гръб и потръпна, защото усети някакво странно неспокойство между краката. Впери поглед в петната по тавана. Отражението от водите на канала и ранната утринна светлина караха стаята да изглежда като някакво тайнствено, омагьосано място.

Но всъщност това беше светлината на здрача, а не ранната утринна светлина. Тя го разбра едва когато се обви с чаршафа и отиде до прозореца. Беше проспала целия ден.

Погледна тялото си едва след като влезе в горещата ароматизирана вана. Видя засъхналата кръв по него. Следите от нейното безумие. Погледна пак тялото си и почувства топлина да се разлива по него. Запита се къде ли е той.

Слугите бяха много заети. Все повече и повече стаи ставаха годни за обитаване, включително и официалната трапезария, която сега беше изтъркана и светеше от чистота. Тя се облечено просто — в дневна рокля с цвета на слонова кост, която плътно прилепваше до тялото й и му придаваше грация и елегантност. Странно, помисли си тя, като се сгуши на едно канапе в общия салон. Трябваше да бъде облечена в яркочервено. След най-еротичната нощ в живота й, тя се чувстваше почти като девица, а не беше се чувствала така повече от десет години.

Къде беше той? Не можеше, не искаше да повярва, че я е изоставил, че най-после я беше пуснал на свобода, че беше се вслушал в молбите й. Наистина би било жестоко отмъщение да я захвърли, след като беше съборил всичките й защитни стени.

Беше й казал, че никога няма да я пусне да си отиде, и тя му вярваше. Вярваше му, въпреки неговите настойчиви признания, че не притежава чувство за чест. Тя ще бъде завинаги с него. Или ще умре.

Кръчмаря беше разтревожен. Настояваше, че не знае нищо за местонахождението на Никълъс, но не можеше да прикрие тревогата, която беше изписана на мургавото му, изпито и измъчено лице. Тази тревога незабавно се предаде на сърцето на Жослин.

Слугите се прибираха за нощна почивка. Кръчмаря излезе да го търси, тя знаеше това, въпреки че той настойчиво повтаряше, че излиза просто да се поразходи. Жослин се щураше из двореца като изгубена душа и чакаше.

Беше минало полунощ, когато най-после се качи горе. Къщата беше спокойна и тиха. Тя подмина вратата на малката си стаичка и тръгна направо към стаята на господаря. Свещникът, който носеше, хвърляше слаба светлина. Тя го сложи на масата, която се намираше зад вратата, и затърси по-големия свещник, който щеше да свети по-силно.

— Остави го — прозвуча гласът на Никълъс в тъмнината.

Прииска й се да заплаче от облекчение. Затрепери, затвори вратата зад себе си и се облегна на нея. Светлината на свещта едва разпръскваше мрака, но тя го видя. Беше застанал до прозореца и се взираше в нощта и звездите.

— Отдавна ли си тук? — попита тя.

Той се обърна и подпря гърба си на стената. Тя видя същата хладна, присмехулна усмивка на устните му, а се беше надявала никога вече да не я види.

— Не. Той е мъртъв.

Тя не можа веднага да се сети за какво говори той. Беше облечен в черни дрехи, покрити с прах, черната му коса беше доста рошава, а лицето му беше пребледняло от изтощение и дори нещо по-лошо.

— Кой е мъртъв?

— Рексъм — отговори той. — Отмъстих за твоята чест, мила моя. А сега кой ще отмъсти за злото, което съм ти причинил?

— Убил си го?

— Нима се съмняваш? — той направи рязък, високомерен жест. — Аз съм мъж, който знае как да убива. Но надминах дори и себе си — два трупа за по-малко от един сезон. Няма защо да бъдеш толкова смутена. Беше по време на дуел. И имаше колкото искаш свидетели, които ще потвърдят, че боят беше честен. Няма да ни изгонят от Венеция.

Чу отчаянието, което звучеше в гласа му — отчаяние, което тя напълно разбираше. Мълчаливо и грациозно прекоси стаята. И тогава я осветли прозрение. Нейният порочен и безсърдечен Никълъс беше човек, все пак. Отиде до него, вдигна се на пръсти и обхвана лицето му с ръце.

— Никълъс — прошепна тя, — толкова съжалявам.

Той се опита да избяга от нежното й докосване.

— Съжаляваш? И защо съжаляваш? Една смърт повече или по-малко няма никакво значение. Ако някой заслужава смъртта си, то това е Рексъм. Репутацията му е известна. Ти не си нито първата, нито последната от неговите жертви и едва ли си и най-наранената. Заслужи си го. Заслужаваше да умре от жестока смърт, да лежи в собствената си кръв и да плаче за милост, докато животът му изтича…

— О, Господи — прошепна тя и плъзна ръцете си по врата му. — Никълъс…

Той я отблъсна.

— Мисля, че нямам настроение — каза той, като неуверено се засмя. — Точно сега компанията ми не е много весела. Стоях настрана толкова дълго, колкото успях, но ти ме намери. Развлеченията, които Венеция предлага, не са ми по вкуса. Ще те освободя от присъствието си…

Тя хвана ръката му и го задържа.

— Никълъс — каза му, — обичам те.

— Не! — сепна се той, но не освободи ръката си. — Не разбираш ли? Не съм ли го доказвал стотици пъти, отново и отново? Аз съм чудовище, не съм достоен за ничия любов, за нищо не съм достоен…

— Обичам те — каза тя.

Хвана и другата му ръка и ги обви около себе си. Притисна се плътно към дългото му, силно, напрегнато в момента, тяло. И повтори:

— Обичам те.

Той издаде някакъв странен, приглушен звук и наведе главата си към нейната. Тя усети тръпките, които пробягаха по тялото му. Държеше го нежно в прегръдките си — така, както би държала наранено дете, така, както много отдавна беше държала брат си. А после прегръдката се промени, прие друга форма и тя вдигна главата си и докосна устните му със своите.

Той й позволи да го целуне. Започна да я целува в отговор, но тя го спря и започна да разкопчава копчетата на черната му риза. А после смъкна ризата от раменете му. Откри раната, която му беше нанесла, и докосна с устни всеки милиметър от дългия прорез. Целуна рамото му, после плоските му мъжки зърна, прокара устните си по напрегнатия му стегнат корем, а после притисна устата си към силно издадената плът под панталоните му.

Той я хвана за раменете, вдигна я и силно я притисна към себе си. Този път я целуна — страстно и дълбоко — целувка, на която тя отговори. Грубо смъкна роклята от тялото й, а после и панталоните си. Жослин го докосна, почувства копринената му твърдост, а той простена. Стенанието излезе дълбоко от гърлото му. Той се притисна към ръцете й. Кожата му беше гладка, нежна, гореща. Тя го искаше, нуждаеше се от него по начин, който единствено инстинктът й подсказваше. Преди още той да разбере намеренията й, тя коленичи върху купа разпилени дрехи и го пое в устата си. Ръцете му се забиха в раменете й и той отново простена.

— Не, Жослин. Господи, да… да…

Не можеше да се контролира, излизаше и влизаше в сладката уста, която го търсеше, преследваше. А след това той я стисна, изправи я, подпря я на стената и влезе в нея, проникна дълбоко. Тя застина, очите й бяха плътно затворени. Поемаше трескавите му движения. Не можеше да направи нищо друго, освен да трепери от удоволствие. После той се подпря на стената, а тя обви краката си около кръста му. Той я вдигаше и спускаше — бързо, все по-бързо, още по-бързо, по-дълбоко, по-силно, още по-дълбоко и още по-силно. Устните му бяха обтегнати назад и разкриваха силните му бели зъби. Пот покриваше телата им. Изведнъж тя избухна, експлодира, тялото й се разпадна на милион късове. Чу вика си. Целуна го, изпи го с устни, а тялото й поемаше неговата течност и сладостно тръпнеше.

Занесе я до леглото и двамата рухнаха върху него. Внимаваше да не падне върху нея и да я нарани. Тя не искаше и нямаше да го пусне. Чувстваше се изгубена, уплашена и по-развълнувана от когато и да било в живота си. Като че ли той беше изсмукал всичко от нея — воля, сила, гняв и самоконтрол. Тя съществуваше само заради него. Люлееше го в ръцете си, милваше разрошената му, мокра от пот коса, плачеше заради него. И чувстваше как неговите сълзи падат върху голото й тяло.

Това беше сън, идилия. Прекараха цели дни в леглото, изучаваха телата си, любиха се горещо и страстно, а после сладко и нежно. Любиха се на леглото, на пода, на масата, във ваната. Любиха се прави, седнали, във всички възможни пози. Той не можеше да й се насити, искаше да се удави в тялото й. Тя също не можеше да му се насити — на него и на новото преживяване.

Жослин знаеше, че това скоро ще свърши. Усещаше го, когато сърцето й биеше тежко, когато кръвта й пулсираше в слепоочията, усещаше го в солените сълзи, които скоро започнаха пак да се стичат по лицето й.

Рано или късно последиците от нейното минало щяха да я настигнат. Въпреки че беше замаяна и дрогирана, в онази стая при мадам Клод беше успяла да види лицата на мъжете, които наддаваха за нейната девственост. Рексъм беше спечелил, но сигурно имаше и други, които щяха да си спомнят за нея.

И на Никълъс щеше да му се наложи да ги убие.

Не можеше да живее по този начин. Никак не се тревожеше, че група развратни благородници ще намерят заслужената си смърт. Но смъртта на един определен развратен благородник щеше да я засегне жестоко, щеше да я убие, а винаги съществуваше възможността Никълъс да загине при един от тези двубои.

Тя мислеше, че той е извънредно силен, извънредно хладнокръвен и неподатлив на други емоции, освен на силния гняв, който понякога изпитваше. Приписваше му почти нечовешки качества, но той също беше човек и можеше да умре.

Сега тя откри, че има неща, които я задържат при него и които я държат по-здраво, отколкото принудата на затворничеството. Откри, че красивият млад мъж, в когото се бе влюбила някога, все още съществува. Той и нейният мъчител съжителстваха в едно и също тяло. Негодникът, предателят, изгубената душа, егоистичният младеж, който отчаяно се нуждаеше от нейната любов, а не беше разбрал това — всички те бяха един и същи човек. Тя искаше да му даде тази любов, да притегли главата му към гърдите си и да утеши измъчената му душа. Искаше да бъде негова любовница, майка, приятелка.

Но нейното присъствие в живота му щеше да го унищожи. Дълго време тя беше желала неговото унищожение, но сега искаше на всяка цена да го избегне. Смъртта на Рексъм я беше променила по начин, който тя дори не мислеше, че е възможен.

Тези мигове бяха краткотрайни, а затова — още по-скъпи и обичани. Сутрините прекарваха в леглото, утринната светлина хвърляше зеленикави сенки върху телата им, а той я учеше да играе пикет. А после, когато беше овладяла майсторството и правилата на тази игра, тя му нанесе жестоко поражение. Следобедите прекарваха в гондолата. На него му трябваха доста време и сладки приказки, за да я убеди да се повози. А когато кожата й загубеше белия си цвят и придобиеше зеленикав оттенък, той започваше да й се подиграва, но най-накрая караше гондолиера да спре до някой тротоар. Тогава я носеше на ръце до вкъщи, а тя никога не му каза, че този галантен жест е причина морската й болест редовно да се появява. Вечерта ядяха студено пилешко месо на открито, под звездите, и танцуваха в мрака. Никълъс тихичко пееше стари английски народни песни и те се въртяха щастливи. Понякога тя пееше някоя песен, ритъмът, на която позволяваше валсови стъпки. А през нощта го държеше в прегръдките си. Той лежеше в тях, не можеше да заспи, защото го измъчваха призраците от миналото и чувство за вина.

Тя научи всичко за миналото му и го прие, без да трепне. Научи за момчешките му лудории, които с напредването на възрастта ставаха все по-сериозни и непростими, научи за отричането на баща му от него и за неговата смърт, научи и за младия мъж, когото беше убил в пиянски дуел. Научи за жените, които беше съсипал, за богатствата, които беше спечелил и проиграл, научи за това колко безразсъдно и бездушно е преследвал собствените си удоволствия, в които се е надявал да намери забрава. Научи, че това, което най-много е искал да забрави, било едно петнайсетгодишно момиче от Франция.

Тя чу всичко. И все пак го обичаше. И знаеше, че това не е достатъчно.

Той изповяда пред нея всичко така, както би го направил в църквата пред свещеника. Тя не вярваше, че признанието е добро за душата, но това изглежда беше вярно в случая с Никълъс. Тежестта падна от душата му още в момента, в който й разказа за всичките си черни и отвратителни дела. Сега можеше да я гледа в очите и да се усмихва без следа от ирония и присмехулност. Можеше дори да се смее. Което правеше решението, което беше взела, още по-невъзможно за изпълнение.

Трябваше да го напусне. Нямаше никакъв друг избор. Когато стореше това, той щеше много да се ядоса. Но съществуваше възможността, колкото и малка да бе тя, той да намери някоя друга, някоя, която ще заслужава любовта му повече от нея. И тогава мракът, който го обгръщаше, щеше да си отиде завинаги.

А с нея той нямаше никакви шансове.

Май твърде дълго се бе навъртала около последния от лудите Блекторнови — изглежда, тя също започваше да полудява. Все още не беше й казал, че я обича, никога не беше казвал, че съществува нещо повече от моментната страст, не признаваше и нейната любов. Но тя знаеше по-добре от него. Знаеше, а мъдростта извираше от сърцето й, че това, което съществува между тях, се нарича любов. Любов, която щеше да преследва и двамата до края на дните им.

Нямаше представа къде би могла да отиде. Този въпрос стоеше пред нея още по времето, когато беше силна и можеше да скъса с него и да обърне гръб на единствената си надежда за щастие. След черните и празни години, които последваха смъртта на родителите й, тя най-после се беше възродила отново за живот и се беше излекувала от болката и отчаянието, които дотогава властваха над живота й.

Но болката и отчаянието се бяха спотаили и чакаха, бяха готови да се върнат и да я унищожат. Животът й беше дал много груби уроци и тя знаеше, че нищо добро не я чака, че животът й ще свърши безрадостно. И колкото по-щастлива е сега, толкова по-труден и непоносим ще бъде краят. Реши да избяга, преди да е повлякла и Никълъс със себе си. Трябваше да замине, въпреки че това щеше да разкъса сърцето й — сърце, което тя мислеше за отдавна мъртво. Нейното заминаване щеше да бъде единственият подарък, който би могла да му даде.

Дворецът имаше малка вътрешна градина, която се намираше вдясно от канала. Тя беше обраснала в трева и храсталаци, но беше доста привлекателна. Луиза беше изгонила Жослин от кухнята, защото се беше изплашила от нейната френска изобретателност в готвенето. Градината не беше ничие царство, градинарят отдавна си беше намерил друга работа. Жослин прекара в нея всички часове, през които слънцето грееше ярко и работи усилено, стараейки да не мисли за бъдещето. Не беше сигурна къде Никълъс прекара този ден. Той спа до по-късно от нея, което, с нейното чувство за отговорност, тя сметна за толкова лошо, колкото би било едно отстъпление по време на война. Обикновено, когато се опиташе да го вдигне от леглото, той успяваше да я омагьоса и да я привлече отново под завивките, за да си доставят още малко взаимно удоволствие. Но тя не можеше да се отърве от мисълта, че времето им изтича, че минутите на тяхната любов са преброени. Катастрофата наближаваше.

И щеше да настъпи дори по-скоро, отколкото тя очакваше. Никълъс я беше намерил и беше застанал над нея. Гледаше я как се рови в пръстта, но тя не се смути, а хладнокръвно седна на петите си.

— Утре заминаваме обратно за Англия — каза й той, а гласът му беше странно променен. — Не се тревожи, обещах ти, че няма дори да се приближаваме до Франция. Ще я заобиколим възможно най-отдалече. Не престава да ме учудва фактът, че толкова силна жена като теб има такъв слаб стомах.

Тя дори не успя да се усмихне.

— Аз не искам да се връщам в Англия. А ти как ще се върнеш? Няма ли да имаш проблеми там…?

— Ще трябва да отида и да проверя. Може би, ако положа необходимите усилия, всичко ще ми се размине. Имам няколко доста влиятелни приятели. Кръчмаря ще ти помогне да си опаковаш багажа…

— Остави ме тук.

Всичката кръв се дръпна от лицето му. За първи път от много дни насам той отново стана студен и далечен.

— Не ставай смешна.

— Бъди разумен, Никълъс, ти нямаш нужда от мен…

Тя не можа да довърши, защото той много бързо се приближи до нея, сграбчи я грубо за ръката, изправи я на крака и хвана лицето й с ръцете си. Беше толкова висок, толкова силен и странно уязвим.

— Имам нужда от теб — напрегнато, гневно каза той. — Мислех, че ясно съм ти показал това, любов моя. Нямам намерение да се разделям с теб. Никога.

Целуна я страстно и тя го прегърна през кръста. Не можеше да го пренебрегне, не можеше да му откаже ласките си. Знаеше, че с всеки изминал момент се влюбва все по-силно и по-невъзвратимо в него. И също така знаеше, че ще й бъде страшно трудно да се раздели с него.

И най-проклетото нещо в тази ситуация беше, че дори не може да му каже сбогом. Той щеше да я спре, сигурна беше. Така че тя просто го погледна с надеждата, че той няма да забележи колко принудена и неестествена е усмивката й, нито колко колеблива е прегръдката й, че няма да разбере, че всъщност тя го целува за сбогом.

Остана да стои в градината и да го гледа как се отдалечава. Сигурно отиваше да даде разпорежданията си за пътуването. Времето й изтичаше. Трябваше да задейства собствените си планове, но в момента не беше способна да го стори. Стоеше в градината, умът й беше като трескав, гледаше как горещите сълзи капят върху ръцете й и се презираше заради тях. Цели десет години не беше плакала. А сега не можеше да спре.

Чу врявата и шума, но някак си отдалече, и не им обърна внимание. Стоеше там, където я беше оставил Никълъс, коленичила в градината, и триеше с ръце очите и мокрите си от сълзите бузи. А после чу гласа, който мислеше, че никога вече няма да чуе.

— Джили!

Обърна се и с безкрайна изненада видя високата фигура на Елън Фицуотър, застанала на вратата към градината, а зад нея се виждаше друга, още по-висока фигура. Не можеше да проумее как е възможно това. Инстинктивно се изправи и се затича. Хвърли се в прегръдката на Елън и заплака силно.

— Бедното ми ангелче — каза Елън, като я стискаше здраво в ръцете си. — Преживяла си нещо ужасно. Вече сме тук и Тони няма да му позволи да те наранява повече, обеща ми, че ще те защити.

Жослин не можа да каже нито дума. Риданията я задушаваха. Елън я придърпа в хладния салон.

— Не е… — тя се разхълца, — не мога…

— Тихо сега. Тони, виж дали можеш да намериш някой, който да ни донесе горещ чай. Джили има нужда от чаша силен горещ чай, за да се успокои.

Жослин чу, че мъжът тихо промълви нещо и отиде да изпълни поръчката. Елън я накара да седне на канапето. Жослин успя да каже закачливо:

— Ах, вие, англичаните. Мислите, че чаят разрешава всички проблеми.

— Но… така е наистина. Ето защо ние сме такъв солиден, уважаван и почитан народ — съвсем спокойно отговори Елън и отметна косите на Жослин от мокрото й лице.

— Солидни и уважавани като Никълъс Блекторн? — гласът й се пречупи.

— Какво ти направи той, Джили? Беше ли ужасно? Нарани ли те жестоко? Сигурно е било ужасяващо да те влачат така. Много ли го мразиш?

Смехът на Жослин граничеше с истерия.

— Трябва да ме отведеш далеч от него, Елън.

— Не се тревожи, ще те отведа. Тони и аз ще те защитим. Ако ти не искаш Никълъс да е край тебе, обещавам, че той никога вече няма да те докосне. Тони ще се погрижи за това.

— Тони ще се погрижи за това? — като ехо се обади Жослин.

Веднага забрави собственото си нещастие. Погледна ръцете, които държаха нейните, и видя украсения с диаманти и сапфири венчален пръстен, който ги украсяваше. Успя да се усмихне и да каже:

— Разбирам.

Елън се изчерви чак до корените на косата си.

— Знаеш, че винаги съм го обичала. О, Джили, толкова съм щастлива! Не можеш да си представиш колко съм щастлива!

— Да — тихо отвърна Джили, — мога да си представя.

— О, не, Джили — задъха се Елън, — мислех, че мразиш Никълъс. Ти не си… не може да си…

— Аз го обичам.

— О, Господи! Защо точно него от всички мъже на света? Най-големият егоист, най-окаяният, най-непочтеният, най-порочният човек на света! Мога да го убия със собствените си ръце, да, бих могла да го убия!

— Той изглежда има способността да предизвиква това желание у повечето хора — каза Жослин и глухо се засмя. — Трябва да се измъкна оттук. Веднага, преди той да се е върнал. Нямам представа къде отиде, но може да се върне всеки момент.

— Ще те заведем далеч от него, не се страхувай. Въпреки че, ако го обичаш, може да го накараме да се ожени за теб…

— Не! — изпищя Жослин. — Това само ще влоши нещата.

Сър Антъни Уилтън-Грининг се беше върнал. На красивото му лице беше изписано съчувствие.

— Ще направим всичко възможно да ти помогнем.

Изведнъж я заля чувство за вина.

— Не съм сигурна, че ще пожелаете да ми помогнете.

— Разбира се, че ще ти помогнем — запротестира Елън. — Преследвахме ви през половината континент, за да направим това.

— Може и да съжалите, че сте го направили. Аз не съм достойна за уважение.

— Не ставай смешна. Винаги си пазила в тайна миналото си, но аз не съм глупачка. Предполагам, че семейството ти е загинало по време на Революцията. Сигурна съм, че си от знатно потекло — благородната кръв винаги сама се издава.

— Баща ми беше конт де Лорни. Беше кръстник на Никълъс Блекторн.

Елън не можа да си поеме дъх от изненада.

— Е, не предполагах, че си чак от толкова знатно потекло — призна си тя.

— Когато родителите ми бяха убити, аз и брат ми живеехме по парижките улици.

Тя направи пауза, думите пареха езика й. Но продължи:

— Изкарвах хляба ни по единствения начин, по който можех да го направя.

Елън не можа да се досети какво иска да каже тя. Но сър Антъни Уилтън-Грининг веднага я разбра и застана между тях двете. Без съмнение, за да предпази Елън от нейното порочно излъчване, помисли си Жослин.

Но той коленичи пред нея и взе ръката й в своите огромни длани.

— Онези времена бяха ужасни, мадмоазел. Никой не би те обвинил заради онова, което е трябвало да направиш за оцеляването си.

Тя успя да изрази на лицето си бледо подобие на усмивка.

— Смешно, същото каза и Никълъс.

— И какво е казал Никълъс? — прекъсна ги студен и злобен глас, който провлачваше думите.

Сър Антъни бавно пусна ръката й и се обърна с лице към Никълъс Блекторн. Той стоеше на прага, очите му бях присвити, лицето му беше бледо и спокойно.

— Добър ден, Блекторн — поздрави го той любезно.

— А, ето я и моята любима братовчедка — каза Никълъс и влезе в стаята. Тялото му беше напрегнато от усилието да сдържи напиращия в него гняв. — На какво дължим удоволствието от вашата компания?

— Ще отведем Джили далеч от теб! — изстреля Елън.

— Не, няма да го направите — уж спокоен, отвърна Никълъс. — Тя остава с мен.

— Не ставай смешен, Блекторн — каза сър Антъни. — Не си ли причинил и без това достатъчно зло? Тя не заслужава да я използват по този начин…

— Да не би да я искаш за себе си, а? — с най-приятен глас го запита Никълъс. — Ако я докоснеш още веднъж, ще извадя сърцето ти.

Жослин и преди беше виждала този израз на лицето му. Беше го видяла в нощта след смъртта на Рексъм. И знаеше, беше сигурна, че той може да причини още нечия смърт. Само това я ужасяваше и то единствено заради неговата безопасност. Ако продължаваше да предизвиква Антъни на дуел, той щеше или да загине, или да остави вдовица току-що омъжената й, най-добра приятелка.

— Престанете — извика тя. — Сър Антъни е женен за братовчедка ти. Той не се интересува от мен.

— Тогава трябва да го убия заради това, че не се интересува от теб, любима — каза Никълъс. — Мисля, че сър Антъни вече е мъртъв.

— Винаги можеш да се опиташ да ме убиеш — любезно се съгласи сър Антъни. — Мисля, че скоро ще се умориш да убиваш хората. А може би това е навик, който те обсебва все повече, с всяка поредна смърт?

— Ти също можеш да откриеш у себе си влечение към това — каза Никълъс и в гласа му имаше доста опасни нотки. — Ще бъда повече от щастлив да те запозная с това удоволствие.

Елън се изправи в цял ръст, като се извиси една глава над Жослин и взе леденостудената й ръка в своята.

— Ела с мен, Джили — повелително й рече тя. — Да ги оставим да уредят спора помежду си.

— Не! — изпищя Жослин и отблъсна ръката й. — Те ще се убият един друг!

— Не можеш да ме спреш! — изрева Никълъс. — Отиди в стаята си и ме чакай.

— Идеята е великолепна — каза Елън и я задърпа. — Ела с мен.

— Ти не разбираш — протестираше Жослин, докато я влачеше по дългите виещи се стълби. — Той ще го убие. Ще убие съпруга ти, а това ще унищожи него…

— Ти не познаваш Тони много добре. Той е повече от способен да се справи с Никълъс. Признавам, братовчед ми наистина е много опасен, но у мен се разви безкрайна вяра в изобретателността на Тони. Ние ще се качим в стаята ти и ще опаковаме нещата ти. Докато те разрешат спора, ще бъдем на половината път до нашия хотел.

— Елън…!

Стигнаха до най-горната площадка.

— Ела, Джили. Освен ако не предпочиташ да останеш. Мисля, че той е влюбен в теб. Не съм го и допускала за човек като Никълъс, но може би има надежда и може би вие имате бъдещ съвместен живот, ако и ти го обичаш. Никога преди не съм го виждала да се засяга така заради жена.

— Нима не разбираш? Не мога да остана!

Елън поклати глава.

— Вие, французите, сте луди — тя беше категорична. — Винаги съм подозирала това. Което ми напомня за… Едно писмо пристигна за теб. Носих го със себе си през цялото време.

От долния етаж долетя опасният звън на стомана.

— Те се бият — каза Жослин. Завладя я неописуем, безмълвен ужас.

— Тони ще успее да се защити, без да убие Никълъс — спокойно каза Елън. — Вярвай ми.

— Не ти вярвам.

— Крайно време е да започнеш да ми вярваш. Покажи ми коя е стаята ти и аз ще опаковам багажа ти, докато ти четеш писмото си.

Жослин искаше да побегне обратно на долния етаж и да се хвърли между двамата мъже. Но Елън беше по-висока и по-силна от нея, а и беше по-решена да постигне своето. Жослин й посочи коя е стаята и Елън я завлече до нея, бутна я да седне на стола и пъхна в ръцете й измачканото късче хартия.

Жослин с недоумение и изненада се взря в непознатия почерк. Част от съзнанието й все още се напрягаше да долови звуците, които долитаха отдолу. Страхуваше се, че всеки момент може да прозвучи предсмъртен вик. Елън беше извадила от гардероба пътната чанта, в която бързо хвърляше дрехите й.

— Кой може да е знаел къде се намирам? — запита се Жослин и внезапно бе обзета от ужас.

Писмото беше адресирано до гражданката Жослин де Лорни. Самата фраза й вдъхваше ужас. Кой можеше да знае къде беше изчезнала. Та тя беше излъгала дори дебелата Марта от „Червената кокошка“.

Тя разтвори смачканото късче хартия. Ръцете й трепереха. Стареца не можеше нито да чете, нито да пише, но знаеше къде може да намери някой чиновник, който иска да спечели няколко су. Той, разбира се, щеше да се досети къде е изчезнала — Стареца знаеше всичко. Включително и нещо, което тя не смяташе за възможно, нещо, което мислеше, че никога няма да чуе. Вдигна глава. По лицето й се стичаха сълзи.

— Брат ми е жив — изрече на пресекулки. — Намерили са го.

Елън спря по средата на работата си.

— Ти имаш брат?

— Той е в малко френско селце в планините. Трябва да отида при него, Елън. Трябва.

Тя скочи от стола и изтри сълзите си. Елън не се поколеба нито за миг.

— Да, разбира се — бързо отвърна тя и погледна към пътната чанта, която беше подредила толкова внимателно. — Чудя се, дали ще имаме достатъчно място, за да вземем това.

Жослин я погледна, изведнъж изпаднала в шок.

— Какво искаш да кажеш?

— Аз, разбира се, ще дойда с теб. Пътуването започна много да ми харесва докато аз и Тони ви преследвахме по петите. Не бих те пуснала да отидеш сама. Знам какъв ужас изпитваш от завръщането си във Франция. Ако съм до теб, поне ще има на кого да се опреш.

Жослин се усмихна през сълзи. Невинната Елън не би могла да я защити, тя дори не предполагаше какви опасности я дебнат там. Сравнена с Жослин, тя беше още пеленаче. Но Жослин я обичаше точно заради нейната решителност.

— Не! — твърдо отказа тя. — Твоят съпруг не би се съгласил на това.

— Искаш да кажеш, че няма да позволиш и на него да дойде с нас? — тъжно я запита Елън.

— Категорично не. Трябва да отида сама.

Наистина, писмото на Стареца недвусмислено посочваше, че тя трябва да пристигне в малкото планинско село без придружители. Иначе шансовете да види брат си щяха да бъдат сведени до нула. Жослин не разбираше, защо това е така, но щеше да се подчини. Елън сви рамене и се усмихна лъчезарно.

— Казват, че отсъствието кара сърцето да се привързва по-силно — каза тя. — Тони ще ми прости.

— Ти също няма да дойдеш с мен.

— Ако не ми позволиш да те придружа, още сега ще изтичам долу и ще кажа на Никълъс какво си намислила. Мислиш ли, че въобще ще тръгнеш, ако той узнае?

Жослин я изгледа мълчаливо. Беше дълбоко разочарована.

— Волята ти е станала много силна, Елън — промърмори тя.

Елън пак се усмихна лъчезарно.

— Истинската любов прави чудеса и постига много.

— Как тогава ще го напуснеш…

— Той знае, че съм ти задължена и че никога не бих могла да ти се отплатя. Ще разбере — твърдоглаво каза тя.

Жослин си пое дълбоко дъх. Щеше да продължи спора, имаше да представи още един аргумент. Но в крайна сметка се отказа. Независимо дали си го признаваше, или не, тя всъщност желаеше компанията на Елън. И не само защото за нея беше истинско нещастие да отиде във Франция, след като се беше заклела, че кракът й никога повече няма да стъпи там. Щеше да преодолее това, но нямаше да може да преодолее мъката, която щеше да й причини раздялата с Никълъс. Нямаше повече колебания.

— Измъкни половината дрехи от проклетата чанта — нареди й тя. — Ако ще идваш с мен, трябва да си готова да пътуваш бързо и без много багаж.

Елън й се усмихна и кимна.

— Знаех си, че ще се съгласиш с мен.

Никълъс се беше свил в ъгъла. Беше ранен. Ръката му, която държеше шпагата, кървеше. Той беше вперил поглед в сър Антъни Уилтън-Грининг. Тони не беше в по-добро състояние. Беше се свил в отсрещния ъгъл. Ако разрезът на дясната му ръка беше малко по-дълбок, едва ли щеше да се възстанови скоро.

— По-добър си, отколкото предполагах — недоволно измърмори Никълъс. Думите едва излизаха от гърлото му.

— Е, колкото до това, ти всъщност не искаше да ме убиеш, нали, Блекторн? — сър Антъни едва дишаше, но говореше весело. — Момичето те обича, а аз съм предан на братовчедка ти. Цялото това насилие няма никакъв смисъл. Защо не се ожениш за Жослин? Ще спестиш много проблеми на всички ни.

— Съмнявам се, че тя ще се съгласи — полугласно отговори Никълъс, подпря тъмнокосата си глава на стената и си пое дълбоко въздух, опитвайки се да възстанови нормалното си дишане. — Тя си мисли, че аз съм причината за катастрофата в живота й, а и греши само наполовина. Ако има глупостта да се омъжи за мен, аз вероятно ще унищожа всичките й шансове да бъде щастлива някога. Проклятието на лудите Блекторнови, нали знаеш.

— Уморен съм до смърт от лудите Блекторнови — категорично каза Тони. — Не мога да отрека, че имаш цяла армия недостойни предци, известни любители на чашката. Не мога да отрека, че направи всичко възможно да заслужиш отвратителната си репутация, но това не означава, че не можеш да се промениш. Ако искаш, разбира се.

— А защо трябва да искам?

— Мисля, че е очевидно. Защо не й кажеш?

— Какво да й кажа?

— Че я обичаш, човече. За мен е повече от ясно, че сте влюбени един в друг, въпреки че ви видях заедно само за няколко мига. Ти си мислиш, че тя също го знае, но аз се обзалагам, че никога не си й казвал, че я обичаш.

— Това не ти влиза в работата.

— Тогава защо си готов да ме промушиш с шпагата си? — отвърна му Тони. — Ако искаш да се ожениш за нея, кажи й, че я обичаш. Повярвай ми, това не е толкова трудно и болезнено, колкото си мислиш.

При тази забележка заспалото чувство за хумор на Никълъс изведнъж се събуди.

— Като бащински съвет ли да приемам думите ти? Трябваше да проведем този разговор, преди да се опитам да те убия.

— Не обръщай внимание на това, скъпи приятелю. Не съм очаквал нищо друго от тебе — каза Тони, като елегантно махна с ръка. — Но ако искаш да чуеш моя съвет, ако бях на твое място, щях веднага да хвана бика за рогата. Иди горе и й кажи истината.

Никълъс присви очи. Изведнъж беше обзет от ново подозрение.

— Сигурен ли си, че нямаш някакъв собствен интерес в тази работа?

— Да, имам огромен интерес в тази работа. Ако Жослин не пожелае да остане с тебе, ще бъда принуден от чувството си за чест да я взема с нас. В такъв случай тя ще попречи на нашия меден месец. А и ти сигурно пак ще се опиташ да ме убиеш. А не съм сигурен, че следващия път дуелът ще приключи благоприятно и за двама ни.

Никълъс се изправи доста трудно на краката си. Наложи се пак да се подпре на стената и да успокои дишането си.

— Тя никъде няма да ходи — категорично каза той.

Тони въздъхна.

— Може и да я помолиш да се омъжи за теб — достатъчно предпазливо подхвърли той.

Никълъс тръгна към вратата, но беше възпрепятстван от появяването на Кръчмаря.

— Няма какво да правиш горе, Блекторн — каза той. — И двете са изчезнали.

Глава 23
Франция

На двете жени им бяха необходими малко повече от две седмици, за да стигнат до целта на пътуването си. Малкото планинско селце Лант беше на два дена езда от границата на Франция. Жослин постоянно си казваше, че заради брат си трябва да остане на френска земя толкова, колкото е необходимо. Пътуването през Италия беше сравнително удобно — яздеха, вместо да пътуват с карета, и се придвижиха доста бързо.

Франция беше друго нещо. В момента, в който стигнаха френската граница, Жослин пое командването. Облякоха се в груби дрехи и изтъргуваха конете си, в замяна, на които получиха една каруца, чийто груб и недодялан външен вид беше подвеждащ. Спяха в хамбарите и в канавките, ядяха хляб и сирене, и пиеха кисело червено вино. А когато някой мъж сглупеше да се приближи до тях, Жослин го караше да побегне само с няколко добре подбрани думи. Пламъкът на твърдостта и непоколебимостта гореше силно в нея и само той беше достатъчен да изплаши и прогони всеки мъж, който беше достатъчно глупав да си помисли, че две селянки, пътуващи сами, са лесна плячка. Веднъж вече беше загубила Шарл-Луи. Беше изоставила Никълъс, единствения мъж, когото някога беше обичала. Беше постъпила и благородно, и глупаво. Да намери брат си отново, щеше да бъде чудесно. Това щеше да й даде поне някаква надежда в този жесток свят. Нямаше да позволи нищо да се намеси в опита й да спаси единствения човек, на когото можеше да отдаде цялата любов, която Никълъс беше освободил от тъмния затвор, в който се беше превърнало сърцето й.

— Каквото ще да става, не произнасяй нито дума — тихо й нареди Жослин, когато двете спряха пред недодяланата странноприемница, която очевидно беше единственото място, в което пътниците можеха да се подслонят в бедното планинско селце Лант. — Ти си моята братовчедка от Диеп и си глухоняма. Нито чуваш, нито можеш да говориш.

— Но защо? — проплака Елън. — Аз доста добре говоря френски.

— Говориш френския на аристократите. Има цяла бездна между френския на обикновените французи и езика, който говориш ти. Освен това, за колкото и добър да мислиш френския, в него все пак се долавя английски акцент.

Обърна се към приятелката си, усмихна се накриво и добави:

— Ти беше тази, която настояваше да те взема със себе си.

— Знам, че лесно мога да те убедя, в каквото и да е — скромно отвърна Елън. — Но не заради това те накарах да ме вземеш. Не можех да те оставя да тръгнеш сама. Ти имаш нужда от мен. Може и да си мислиш, че ще успееш да живееш сама, но аз знам, че не е така. Ти имаш нужда от хората.

— Да — съгласи се Жослин и се вгледа в странноприемницата, в която се криеха отговорите на въпросите й. — Имам нужда от хората.

И тя си помисли за Никълъс — намръщено, мрачно момче, гневен мъж, нежен любовник, изгубена душа също като нея. Копнееше за него от цялото си сърце, всяко поемане на въздух й причиняваше болка. И знаеше, че винаги ще е така.

— Нима ще влезем в тази кръчма? — прошепна Елън, която очевидно се опитваше да прикрие нервните нотки в гласа си.

Жослин срещна изненадания й поглед.

— Не се тревожи, изглеждаме достатъчно зле. Това, че дрехите са прекалено малки за теб, само спомага за образа ти на идиотка. Ех, само ако можеше да миришеш толкова лошо, колкото изглеждаш. Ако можехме да намерим малко тор…

— Радвам се, че намираш това за смешно — каза Елън. — Но в такъв случай аз ще трябва да се подсигуря никой да не ме приближава, за да не може да ме помирише.

— Разбира се, че е смешно — отвърна Жослин. — Един приятел веднъж ми каза, че човек може да приема живота по два начина — или да плаче, или да се смее. А аз плаках достатъчно.

Изглежда, нещо в гласа й я беше издало.

— Какво ще кажеш за Никълъс?

— Какво да кажа за него? — отговори й с въпрос Жослин, като използваше веселото си настроение като щит, зад който се криеше. — Сигурно вече е разбрал, че се е отървал от мен завинаги. Вече няма нужда да се чувства отговорен за мен, може да продължи да живее живота си.

— Мислиш, че Никълъс е измъчван от чувство за отговорност? — с неприкрита изненада запита Елън. — Джили, мисля, че прекара доста дълго време сама с този мъж. Сигурно го познаваш най-добре от всички. Той е влюбен в теб.

— Познавам го дори по-добре, отколкото той сам се познава. И на мен се пада честта да го спася от самия него.

— Бива си те в това — каза Елън. — Ти спаси мен, ще спасиш и брат си. Може да използваш енергията и за друго.

Жослин пак се усмихна накриво.

— Имаш предвид да спася себе си, нали? Но мисля, че не съм достойна да бъда спасена.

Тя изправи раменете си. Тук, горе в планините, въздухът беше смразяващо студен в ранната пролет. Техните груби селски дрехи не бяха достатъчна защита срещу студа. Щяха да се почувстват на седмото небе, ако можеха да се сгреят на огън, да си починат в топло легло и да хапнат топло ядене. Но сега не можеха да си позволят това. Първо трябваше да намерят Стареца.

— Ела, Агнес — каза Жослин.

Елън сбърчи нос.

— Предпочитам да ми избереш някое по-хубаво име. Дори произнесено с френски акцент, това звучи старомодно.

— Ще бъдеш в много по-голяма безопасност, ако си старомодна, Агнес. А сега пази тишина. Мълчи. Някой може да ни чуе.

В недодяланата странноприемница все пак имаше и нещо хубаво. Двете жени разбраха това едва когато пристъпиха вътре. Липсата на миризма, излъчваща се от техните тела, нямаше да бъде забелязана в такава зловонна стая, каквато беше общият салон на странноприемницата.

— Помни, че трябва да си влачиш краката — прошепна Жослин.

Елън поклати глава в знак на съгласие и тежко пристъпи на грубия дървен под. Жослин добави:

— Трябва да добиеш възможно най-глупаво изражение.

Жослин чувстваше как дланите й се изпотяват. Изминалата седмица беше направо ужасна — беше я върнала в кошмарите, от които толкова дълго се опитваше да избяга. Безименната странноприемница не беше много по-лоша от „Червената кокошка“ — място, което дълги години беше наричала свой дом. Нямаше причина за чувството, което изпитваше сега — чувство за надвиснала беда. Нямаше причина за паниката, която пропълзяваше в сърцето й.

Тя веднага разбра кой е собственикът и задърпа Елън със себе си. Приближиха се до него.

— Нямаме работа — стресна им се той още преди те да са успели да проговорят. — По-добре проверете в манастира. Те понякога наемат работници за един ден. Освен ако не сте решили да заработите по няколко су на гръб. В такъв случай манастирът няма да свърши работа — каза им той със задавен смях.

— Нямаме нужда от работа — каза Жослин, преминала на гърления френски, който беше научила по парижките улици. Той се различаваше малко от езика, на който говореха в това планинско селце, но притежаваше някои от характеристиките на езика на класата, която щяха да приемат добре тук. — Търся един мъж.

— Тук има прекалено много мъже, мила — каза той и махна с дебелата си ръка към събралите се в залата мъже. — Избери си някой.

— Търся един продавач на дрипи, който е дошъл от Париж.

— Париж. А, да, ето откъде идва акцентът ти. Сигурно имаш предвид Стареца. Ние не го пускаме да влиза тук, той е един мръсен евреин. Каква работа имаш ти с него?

Тя беше репетирала тези думи доста дълго, по време на цялото пътуване.

— Той ми дължи нещо.

— Мислиш, че можеш да изтръгнеш пари от ръцете на един евреин? Сигурно и ти си идиотка като тази с тебе — каза собственикът и грубо се изсмя. — Освен това той няма никакви пари. Той спи по улиците и едва намира какво да яде.

— Той има нещо, което ми принадлежи — Жослин беше категорична. — То не е ценно за никого другиго. Моята бедна сестра и аз пътуваме доста отдавна, за да си го върнем. Знаеш ли къде е той?

— Понякога проси храна в манастира. Стои все на прага му още откакто пристигна преди месец. Много вероятно е да го намериш там. Идете до горния край на улицата и ще видите манастира. Не ми се вярва обаче да отворят вратите на две жени. Добрите монаси водят живот на размишление и съзерцание. Те ще си помислят, че само дяволът може да е изпратил две красавици като вас на прага им — тъмните му очи замислено пробягаха по високата и леко прегърбена фигура на Елън. — Може да оставиш сестра си тук. Тя изглежда твърде добре и може да си заслужи топло ядене и меко легло за през нощта.

— Не — каза Жослин, като се надяваше, че Елън не е разбрала планинския френски на мъжа. — Тя е само едно бедно създание, което нищо не разбира.

— Още по-добре.

— Не — повтори Жослин и хвана отпуснатата ръка на Елън. — Тя ще дойде с мен.

— Както искаш — собственикът повдигна рамене. — Ако промениш мнението си, може и да направя нещо за вас.

Елън трепереше, а главата й беше клюмнала, когато Жослин я издърпа навън от тъмната и задимена зала. Тя задъхано и на пресекулки започна да вдишва хладния въздух, а гласът й беше треперлив, когато прошепна:

— Беше ужасно!

— Надявах се, че няма да разбереш — каза Жослин и двете поеха нагоре по безлюдната улица.

— И тези мъже, дето ни гледаха. Особено онзи в ъгъла. Видя ли го? Никога преди не съм виждала толкова черни и зли очи.

— Не им обърнах никакво внимание — каза Жослин. — Те всички бяха от един дол дренки. Напълно безвредни са, ако си твърда и им се противопоставиш.

— Онзи в ъгъла никак не изглеждаше безобиден. И не приличаше на останалите. Беше по-добре облечен от тях. И ни гледаше така съсредоточено и напрегнато. Направо ме втресе.

Жослин забави бързата си крачка и потисна нетърпението си.

— Елън — спокойно и тихо й каза тя, — близо съм до брат си. Трябва да намеря Стареца, защото само той знае къде е Шарл-Луи. Ако искаш, ще намеря място, където да останеш, докато аз го търся…

— Идвам с теб — отвърна Елън — Ти не предполагаш ли, че брат ти може и да е в странноприемницата?

— Шарл-Луи имаше златноруса коса. Всички мъже в залата бяха тъмнокоси — категорично рече Жослин. — Това беше първото нещо, на което обърнах внимание.

— Защо не попита собственика за брат си?

Жослин поклати глава.

— Старите навици трудно умират. Доста отдавна се научих да не се доверявам на никого и да не приемам нещата за чиста монета. Не всичко е такова, каквото изглежда. Не знам дали Шарл-Луи е в опасност, но не искам да направя нещо, което би застрашило неговата безопасност. Хайде, Елън, тръгвай, ако ще идваш с мен. Не мога да чакам повече.

Пътеката, която водеше към манастира, беше тясна и стръмна. Когато стигнаха до вратите му, видяха, че те са заключени. Не се допускаха външни натрапници, манастирът беше защитен срещу външния свят. На вратата имаше звънче, което жаловито проплака, когато го докоснаха.

— Няма да ни отворят — долетя от храстите дрезгав глас. Миг по-късно една позната прегърбена фигура излезе на пътеката. — Добра среща, Жослин. Доста дълго време ти трябваше, за да дойдеш.

Отначало тя застина на мястото си, но после прекоси пътеката, обви ръцете си около дрипавата му фигура и го стисна здраво в прегръдките си.

— Доста дълго време беше необходимо на писмото ти, за да стигне до мен, стари приятелю.

— Кое е това момиче? — той, разбира се, веднага беше забелязал Елън. Старецът никога нищо не пропускаше.

— Моя приятелка. Тя ми донесе писмото. Къде е той, стари друже? Все още ли е в Лант? Добре ли е? Иска ли да ме види?

— Тук е — каза Стареца, тежко се отпусна на една скала и плътно зави мършавото си тяло с дрипавата си пелерина. — Предполагам, че е добре. И точно сега те очаква.

— Но къде е той?

— Къде мислиш, че е, Жослин? — и той обърна главата си към тъмния, приличен на крепост манастир. — Там вътре е. Там е бил през всичките десет години.

Лицето на собственика остана безстрастно, когато тъмнокосият мъж се вдигна от мястото си в ъгъла и се доближи до него.

— Постъпих, както ми наредихте, мосю — каза той, като потисна страха си.

Господи — помисли си — новите господари са по-лоши и от старите аристократи. Онези поне бяха щедри на бакшиши и усмивки. Този мъж, този служител от правителството в Париж, предизвикваше ледени тръпки по тялото му. Никога не му даваше нито су повече, никога не казваше излишна дума, а тихият му глас винаги криеше някаква заплаха.

— Казах им да отидат до манастира. Сигурен съм, че там ще намерят евреина.

— Не си им казал, че ги причаквам, нали?

Този дрезгав, груб глас караше кръвта на собственика да замръзва в жилите му.

— Разбира се, че не съм — отвърна той. С право беше възмутен. — Направих точно това, което вие ми наредихте. Доста отдавна ги чакате…

— Да, доста отдавна. И най-после пристигнаха. Приготви каретата ми. Трябва да е готова да отпътува.

— Стъмнява се, мосю.

— Прекалено много седмици прекарах в тази воняща дупка — любезно отвърна мъжът.

— Ще вземете жените със себе си?

— Само дребничката. Можеш да задържиш идиотката като награда за усилията си. Но може и да откриеш, че не е толкова проста, колкото изглежда.

Собственикът отметна падналия на челото му кичур.

— Вашето присъствие беше чест за нас, мосю. Ще ми разрешите ли да узная вашето име?

— Не виждам какво значение има то? — отговори мъжът. — Казвам се Малвиве.

Собственикът се поклони толкова дълбоко, че почти обърса мръсотията по пода.

— За нас беше чест, мосю — повтори той. — Ще направим всичко, за което ни помолихте.

Усмивката, която се изписа на мургавото, белязано с белег лице на Малвиве, беше тънка и ужасяваща.

— Никога не съм се съмнявал във вас.

Задният вход на манастира „Сейнт Анселм“ нямаше врати и не беше заключен. Стареца вървеше пред тях. Движеше се със спокойствието и сигурната крачка на планинска коза, като оставяше Жослин и Елън да се препъват след него. Движеше се предпазливо и все в сенките, които настъпващата вечер хвърляше. Когато застанаха пред манастира, ги възпря с ръка. Елън ловко успя да избегне допира до ръката му.

— Ние ще те чакаме долу — каза й той. — Има нещо гнило в цялата работа. Не знам защо ми пратиха съобщение за брат ти след всичките тези години, през които безуспешно го търсих. Някой е искал да дойда тук, а следователно този някой иска теб, така да знаеш. Но не мога да се досетя каква е причината. Бъди много внимателна, малка моя. Пази гърба си. Ножът ти в теб ли е?

— Шарл-Луи няма да ме нарани.

— Нямам предвид него — съгласи се Стареца и се засмя дрезгаво. — Но има и други, а те те наблюдават и те дебнат. Когато се върнеш, ще ти кажа какво научих. Променила си се, малка моя. Вече не ухажваш смъртта. Струва ми се, че си намерила за какво да живееш. Бъди много внимателна. Все още не можеш да се довериш на никого във Франция. Глупаво е да вярваш на хората. Нищо не се е променило. Ние ще слезем долу и ще наблюдаваме.

Тя прегърна здраво крехкото му тяло.

— Как въобще ще ти се отплатя някога? — прошепна му.

Старият несретник само повдигна рамене и се опита да прикрие смущението си.

— Тревожех се за теб. Само това можех да направя. Не очаквай прекалено много от него, красавице. Ще видиш колко много се е променил.

— Очаквам той да се е променил след десет години в това място. Дали ще тръгне с мен?

— Ще трябва сама да го попиташ. Елате с мен, мадам — каза той на изтощената Елън. — Трябва да се погрижим никой да не обезпокои тяхната щастлива среща.

Жослин ги гледаше как изчезват в буйния храсталак. Придирчивата Елън внимателно пазеше полите на селската си рокля от погледа и допира на Стареца. Очевидно нейният стар приятел беше наясно с неудобството на Елън, защото до нея достигна гласът му:

— Мислили ли сте някога да работите на улицата, мадам? За момиче с вашия ръст бих могъл да взема добра цена.

Жослин се усмихна в мрака и се опита да потисне напрежението, което изпитваше. Сърцето й биеше тревожно. Тя погледна към прозорците на кухнята. Изпитваше страх, смъртен страх. Ами ако Шарл-Луи се беше променил до неузнаваемост? Дали вече можеше да говори? Дали е успял да победи ужаса, който беше преживял по улиците на Париж? Или умът му все още беше като на пеленаче? Дали знаеше какво беше правила тя заради него? Дали я мразеше за това? Ами ако всъщност това не е той?

Вратата се отвори под натиска на треперещите й пръсти. В кухнята имаше само един монах. Той се беше надвесил над една тенджера. Цялото му внимание беше съсредоточено в това, което правеше. Лицето му беше напълно спокойно. Лицето му беше красиво, лице на благородник и й беше странно познато. Тялото, което беше скрито под кълчищната риза, беше със среден ръст и много изящно, а подстриганата ниско коса беше златноруса. И тогава той се обърна. Беше усетил присъствието й. Тя потопи погледа си в красивите кафяви очи на Шарл-Луи, в които се отразяваше прекрасната му душа и живият му ум.

— Жослин!

Гласът му беше дълбок, а усмивката — нежна.

Тя изтича до него и се хвърли в ръцете му, като шумно хлипаше. Стисна го здраво, искаше да се убеди, че е реален, че е жив, а не плод на въображението й.

— Това си ти — плачеше тя. — Наистина си ти.

— Разбира се, че съм аз — каза той и здраво я прегърна. — От години съм тук, в безопасност.

Тя го отблъсна, внезапно обладана от гняв.

— Защо не ми каза? Защо не ми писа нито дума? Почти бях полудяла от мъка и отчаяние. Как можа да ме оставиш да вярвам, че си мъртъв? Ти беше всичко, което имах на този свят.

— Не, Жослин — нежно отвърна той. — Ти имаше себе си. Ти беше най-силното момиче, което някога съм познавал. Рано или късно, ти щеше да се унищожиш заради мен. Имаше само един-единствен начин да оцелеем и двамата — без да се тревожим и без да се грижим един за друг — той нежно докосна лицето й. — Избягах от Малвиве и неговите хора и бродех по улиците на града. Добрите братя ме намериха и ме взеха със себе си. Измина дълго време, преди да си спомня кой съм и кой съм бил. Когато си спомних всичко и възвърнах способността си да говоря, беше изминала вече една година. Нямаше как да те намеря и реших, че така е дори по-добре. Ти трябваше да продължиш да живееш своя живот, без да носиш на гърба си и малкия си брат.

— Дяволите да те вземат, Шарл-Луи. Трябваше да оставиш на мен да реша.

— Както винаги деспотична, нали? — каза той, като се усмихна накриво. — Ти нямаше да вземеш правилното решение. Аз го взех вместо теб. И намерих спокойствие, каквото не смятах, че е възможно. А ти…?

Тя поклати глава и успя да се усмихне въпреки сълзите, които пълнеха очите й.

— Справих се много добре — каза тя, като пренебрегна свиването на сърцето си при мисълта за Никълъс Блекторн. — И защо най-накрая реши да ми кажеш къде си?

— Не съм аз. Ако питаш мен, по-добре беше да ме мислиш за мъртъв. Онзи Шарл-Луи, който ти познаваше, отдавна не съществува. Сега се казвам брат Мартин. И готвя прекрасно — каза той с усмивка и посочи към тенджерата. — Предполагам, че и двамата имаме талант в тази област. Нали маман щеше да бъде ужасена от нашите способности?

Жослин откри, че и тя може да се усмихне на думите му. Тя също си спомни как стриктната и придирчива маман държеше да получат добро образование.

— Тогава, защо съм тук?

Той поклати глава, внезапно разтревожен. Тревогата се отрази и в красивите му кафяви очи.

— Това наистина много ме притеснява, а също така притеснява и Стареца. Бях много изненадан да го видя, когато се появи тук. Той не можеше да проследи кой първи е разбрал къде съм — един приятел казал на друг приятел, той пък казал на друг познат и така… Стареца обаче е подозрителен неверник, знаеш го също толкова добре, колкото и аз. Той мисли, че тук има нещо нередно, може би някаква клопка.

Тръпките на ужаса лазеха по гърба на Жослин още откакто, бяха напуснали Венеция, но тя ги приписваше на отчаянието, че изоставя завинаги Никълъс. Сега се запита дали има някакви по-основателни причини за тревога.

— Какво по-точно мислиш ти? — запита го тя.

— Мисля, че трябва да си ходиш. Вземи приятелката си и двете напуснете Лант, напуснете Франция колкото е възможно по-бързо. Имам някакво лошо предчувствие, сестричке. А моите предчувствия обикновено се сбъдват.

— Ами ти?

— Какво аз? Аз съм щастлив тук, по-щастлив, отколкото съм мечтал дори. Никой не може да ме достигне тук — в днешно време църквата осигурява известна защита против правителството. Не се тревожи за мен. Трябва да се погрижиш за собствената си безопасност. Знаеш много добре, че не си неуязвима. Трябва да се грижиш за себе си.

За миг тя остана неподвижна.

— Никога вече няма да те видя, нали? — запита го тихо.

Той поклати глава.

— Така е по-добре. Миналото е зад гърба ни. Аз имам своя собствен живот и той ми харесва. А ти трябва да намериш твоя.

Тя го беше намерила. И се беше отказала от него, заради приумиците и капризите на чувството за чест и благородство. Искаше да плаче, да крещи, да се моли и да настоява. Вече го беше загубила веднъж и не искаше да го загуби за втори път. Беше загубила и Никълъс, щеше да загуби всичко. Но не се осмели дори да го докосне, да го прегърне за довиждане.

— Ще ми липсваш, малко братче.

— Сега съм по-голям от теб — отбеляза той. — Върви си с Божията благословия.

Тя искаше да му изкрещи, че не вярва в неговия Бог. Но нещо, ако не Бог, беше дало мир на душата му и тя мислено благодари на небесния си господар. Заради него. Тя потопи пръстите си в яхнията, която весело къкреше на огъня, и ги поднесе към устните си.

— Има нужда от малко сол, брат Мартин — спокойно и безстрастно каза тя. — Господ да те пази.

И избяга от кухнята навън в сгъстяващия се мрак, преди сълзите й да я издадат. Избяга в гората, искаше да се скрие. Сълзите я заслепяваха, тя дори нищо не чуваше. Спусна се по пътеката, без да обръща внимание на шума, който вдигаше, непредпазлива и презираща опасностите.

— Щастлива ли е тя, мадам? — гласът на Стареца процепи хладния въздух и стигна до ушите й.

Елън беше седнала на една скала близо до главните порти на манастира, толкова далече от Стареца, колкото позволяваха учтивостта и доброто възпитание. Той я караше да се чувства неудобно със старите си, мъдри и всезнаещи очи, с дрипавите си дрехи. Тя беше учена да гледа с недоверие на хората като него. Заедно с него в мрака, в сенките на нощта, в една чужда за нея страна, изпълнена с опасности, Елън се чувстваше несигурна. Искаше да може да победи детските си предразсъдъци и да се приближи до него. Имаше нужда от утеха. И от малко повече смелост.

Но старите навици умират трудно. Нямаше причини да предполага, че наоколо съществуват някакви опасности. Само някакви странни тръпки, които лазеха по врата и гърба й. Някакво странно усещане в стомаха й.

— Щастлива? — като ехо повтори тя и се замисли. — Може да бъде.

Стареца въздъхна.

— Тя все още се бори, нали? Винаги е била едно войнствено и упорито малко създание. Тя има приятели, които се грижат за нея. Ти си нейна приятелка, но е било много глупаво да дойдеш с нея във Франция. Една благовъзпитана англичанка като теб, не би могла да й помогне тук.

— Мисля, ти каза, че мога да изкарам добри пари по парижките улици? — контрира го тя. Диалогът я забавляваше.

Стареца се усмихна.

— Можеш. А ще получиш още по-добра цена в някой публичен дом. Ти нейна добра приятелка ли си?

— Да. Моят съпруг също е неин предан приятел. И моят братовчед Никълъс… — гласът й я издаде.

— Братовчедът. Сигурно това е мъжът, в когото е влюбена.

— Какво те кара да мислиш така?

Стареца пак поклати глава.

— Аз я познавам наистина много добре. Мога само да се надявам, че няма да прояви прекалено твърдоглавие и да отхвърли тази любов. Тя… — думите му внезапно заглъхнаха. — Някой идва насам.

Елън се плъзна долу от скалата.

— Но кой…?

— Ще правиш каквото ти кажа — гласът на Стареца беше по старчески треперлив, но все пак твърд. — Искам да се скриеш. Каквото и да се случи, ти не излизай от скривалището си. Може да се наложи да изтичаш за помощ. Ако това е онази неприятност, която очаквах през цялото време, няма да помогнеш на никого, ако умреш и ти.

— И аз? Кого още ще убият? — запита Елън с нервен шепот.

Беше снишила гласа си и говореше едва доловимо.

— Ако имаме късмет, никого няма да убият. Но имам чувството, че късметът не е на наша страна. Хайде, скрий се, глупаво английско момиче. Чакай и се ослушвай. Ако искаш да бъдеш от полза за някого, за Бога, скрий се.

Тя се пъхна в храсталака и запълзя да търси скривалище. Тръните я деряха по лицето и ръцете, и се закачаха за дрехите й. Тя легна по корем на мръсната земя и вдиша влагата на ранната пролет. Беше неподвижна също като скалата, на която беше седяла преди малко. Старецът също стоеше неподвижно на пътеката и чакаше.

Тя видя мъжа и не се изненада, като позна в него тъмнокосия от странноприемницата, онзи, който я беше изплашил до смърт. Не можеше ясно да долови тихия разговор между тях, но се напрегна да разбере гърления френски, който беше толкова различен от учтивите фрази, на които я учеше нейната гувернантка мис Плимпсън. При спомена за благовъзпитаната мис Плимпсън я напуши силен смях и тя трябваше да прехапе устните си, за да го потисне.

„Чакай и се ослушвай, й беше казал Стареца.“ Само това можеше да направи.

— Къде са те, стари човече?

— Заминаха — без да трепне, отговори Стареца. — Трябваше да се досетя, че си ти, Малвиве. Още когато чух за тъмнокосия непознат от Париж, трябваше да се досетя, че си ти. Но ти се погрижи да се скриеш от очите ми.

— Това беше прекалено лесно. Теб не те допускат в прилична компания.

— А нима ти се мислиш за прилична компания? Защо не оставиш на мира моята Жослин?

— Тя има да ми връща дълг и аз ще се погрижа да си плати. Изцяло да погаси дълга си — с тялото и кръвта си. Ти отдавна си тук, старче. Учудвам се, че не си се досетил кой стои зад тази работа.

— Остарявам — тъжно отвърна Стареца. — Вече съм прекалено стар, за да живея.

— И аз съм съгласен с това — каза тъмнокосият мъж и направи крачка напред.

Миг по-късно Стареца представляваше куп дрипи, сгърчени на пътя. Елън захапа ръката си, за да потисне писъка, който напираше на устните й. Прехапа ръката си и усети вкуса на собствената си кръв, а още и пръстта, която беше полепнала по нея. Лежеше и трепереше, завладяна от ужас. Сигурна беше, че нещата не могат да се влошат.

Но грешеше. Тъмнокосият седна на същата онази скала, от която тя беше станала преди малко. Загърна се в кафявата си пелерина и зачака. Не мина много време. Само след няколко минути Жослин се приближи през гъсталака, като вдигаше ужасен шум. Дори не предполагаше за капана, в който щеше да попадне. Тя се спря в началото на пътеката и се взря в простряното на пътя тяло на Стареца. Очевидно то беше мъртво. Мъжът, който седеше на скалата, беше скрит в мрака и сенките. Тя направи колеблива крачка напред и със съмнение в гласа извика:

— Малвиве?

Гласът й беше груб и дрезгав.

— Същият. Мислеше, че си ме убила, нали? Подценяваш представителите на простолюдието, гражданко. Ние умираме трудно.

Без да му обръща внимание, тя коленичи до тялото на Стареца и нежно го докосна.

— Очевидно не е така.

— Той изпълни предназначението си. Къде е приятелката ти англичанка? Няма да я оставим тук. Тя може да стане причина за множество неприятни въпроси. Издигнах се много високо в правителството през изминалите години, за което се погрижих сам. Властта ми е почти неограничена, но трябва да внимавам. Това пътуване предприех не по служебни, а по лични въпроси и трябва да бъда дискретен. Не искам нито дума да стигне до по-висшестоящите от мен. Жаждата за отмъщение е признак на слабост, а Малвиве е известен като мъж без слабости.

— Тя замина — категорично отсече Жослин.

— Не ставай смешна. Докъде, според теб, ще стигне една благовъзпитана англичанка? Според мен тя няма да се оправи в тази планинска пустош.

— Тя е на такова място, където не можеш да я достигнеш. Ти стоиш зад всичко това, нали?

— Разбира се. Трябваше ми доста дълго време, за да открия къде си. И тъкмо щях да се откажа, защото старият евреин беше упорита душа и нито точните, нито завоалираните въпроси можаха да изтръгнат някаква информация от него. Убеден бях, че той ще знае къде си. Дебелата жена от странноприемницата нямаше никаква представа. Иначе щеше да ми каже, преди да умре, сигурен съм.

— Убил си Марта?

— Тя беше срам за класата — Малвиве се отрече от нея, без да му мигне окото. — И тъкмо щях да изоставя всякаква надежда, когато се сетих за малкото ти братче. Него щях по-лесно да открия. А после поставих този малък капан. Всичко се оказа толкова просто. Ти се появи много по-късно, отколкото очаквах, но аз се научих да бъда търпелив.

— И сега ще ме убиеш ли?

На Елън, която слушаше внимателно, се стори, че Жослин никак не се интересува от съдбата си.

— О, не, разбира се. Ще те заведа обратно в Париж.

— Ще трябва да ме убиеш — тя беше категорична.

— Е, и до това може да се стигне. А може и да те дам на съда, за да бъдеш осъдена за многобройните си престъпления срещу републиката. Да осъдят и теб, и онзи светец, брат ти. И без това Мадам Гилотината няма много работа напоследък. Ще трябва пак да й намерим.

— Него ще оставиш на мира! — каза Жослин. Гласът й беше леденостуден, но гневът кипеше в нея.

— Още ли се опитваш да го защитиш? Всичко е много просто. Каретата ми чака в подножието на хълма. Не вдигай шум, а аз ще се погрижа брат ти да изживее дните си в благословен мир. Той не ме интересува и вече цяло десетилетие го оставям да си живее мирно и тихо.

— А мен?

— Колкото до теб — с дрезгав глас каза Малвиве, — мисля да се подсигуря, че няма да ме ядосваш.

Тя нямаше избор. Всичко, което Елън можеше да направи, бе да се старае да не се издаде. Не трябваше да скача и да излиза от скривалището си. Стареца я беше предупредил. Не можеше нищо да направи, поне засега. Ако се разкриеше, просто щеше да заличи преимуществото, което имаха засега. От мястото си виждаше крехката, но решителна фигура на Жослин, която се поклони, грациозно и аристократично, за да подчертае съгласието си.

— Може ли да си взема пътната чанта? — запита тя с глас, който като че ли се извиняваше.

— Ако в нея има други парцали като тези, с които си облечена в момента, нямаш нужда от нея — самодоволно изрече той. — Любовницата на Малвиве трябва да е облечена подходящо. Поне на публични места. Аз имам добра репутация.

— В нея има много малко наистина ценни неща — със сладък гласец изрече Жослин. — Няколко прилични дрехи и няколко от най-необходимите ми подправки.

— Трябваше да дойда за теб още щом чух, че си в „Червената кокошка“ — замислено изрече той. — Но бях прекалено зает, за да мисля за теб тогава. Проправях си пътя нагоре. Готварските ти умения ще бъдат само още едно твое предимство. Не съм ял прилична храна доста дълго — всъщност от моето пристигане тук.

Усмивката на Жослин беше студена и страшничка на лунната светлина.

— Мога да ти приготвя най-вкусното ядене на света — измърмори тя.

И тръпки пронизаха Елън чак до мозъка на костите й.

Глава 24

Елън лежеше в храстите, неспособна да се раздвижи, тялото й беше сковано от ужас и отчаяние. Беше загубила представа за времето. Нощта беше станала още по-тъмна, луната се носеше бързо и плавно по небето, а вятърът вдигаше листата от земята и ги завихряше около тялото й. А тя стоеше там неподвижна, застинала от ужас. А после чу странен, задавен шум.

— Ти… още ли си там… момиче?

Тя изскочи от скривалището си и се спусна към купчината дрипи. Коленичи до нея и хвана слабата като на скелет ръка.

— Ти си жив — заподсмърча тя. — Мислех, че той те е убил.

— Не успя съвсем — гласът му беше толкова слаб, че едва се чуваше, а очите му бяха изцъклени. — Трябва да повикаш помощ.

— Ще донеса превръзки…

— Не за мен, глупаче. За мене вече е късно — той се изкашля, а от устата му потече тъмна кръв. — Трябва да извикаш помощ за Жослин. Мисля, успях все пак да я предупредя, че той е още жив. Трябваше да се досетя, че Малвиве стои зад всичко това. Преследвал ме е, за да хване нея. Още преди години дойде да ме пита къде е тя, а аз му казах, че е мъртва. Мислех, че съм бил убедителен. Никога не подценявай врага си — това е прекрасен урок и е добре да го научиш навреме.

— Да, сър — подсмръкна Елън и го погали по ръката.

— Хайде сега, стегни се. Не можеш да кажеш сър на един умиращ дрипльо, на един прекупвач на стари парцали, който на всичкото отгоре е евреин — гласът на Стареца излизаше на пресекулки от гърлото му. — Отивай за помощ. Не в странноприемницата — те са банда крадци и мошеници. Нищо не можеш да направиш за мен, раната е смъртоносна и аз няма да дишам още дълго. Дори не чувствам болка. Но ми е ужасно студено. Отивай.

— Не — каза Елън и смъкна дрипавия шал от раменете си. Загърна с него крехката старческа фигура.

— Не бъди глупачка — задъха се той. — Никой вече не може да ми помогне. Ще съм мъртъв само след минута. Твоят дълг е към Жослин.

Елън не се поколеба. Тя взе неговата подобна на птичи клюн ръка в своята. Беше леденостудена. Тя беше седнала на петите си и сложи ръката на Стареца в скута си.

— Никой не заслужава да се изправи сам пред лицето на смъртта — каза тя. — Жослин би искала да остана, докато издъхнеш.

— Ти си също толкова упорита, колкото е и тя. Господ да ме пази от глупавите християнки с тяхното чувство за дълг — той отново се задави, а слабото му тяло затрепери в мрака. — Остани тогава, дявол да те вземе — прошепна той най-накрая. — Въпреки всичко, ще бъда доволен да останеш.

Те я намериха там — коленичила до стария човек, хванала безжизнената му ръка в своите, ридаеща над тялото му. Чу ги да приближават, но беше прекалено късно. Не можеше да избяга и да се скрие. А и нямаше сили да го направи.

— Елън!!!

Но това беше Тони, силният, чудесният Тони! Той я взе в прегръдките си и я притисна здраво към тялото си.

— Мога да те удуша! — той покри мокрото й от сълзи лице с целувките си. Стискаше я така здраво, че тя си помисли, че ще строши ребрата й. — Ако още веднъж ми изиграеш такъв номер, ще те набия, кълна се — ще те набия. Дяволски трудно беше да те открием. Дявол да го вземе, Елън…

Той прекъсна тирадата си от думи, за да я целуне страстно по устата.

— Това наистина е много трогателно — каза един познат, циничен глас, но този път под ледените нотки се криеше обич и към двамата. — Но над чие тяло плачеше толкова горчиво ти? И къде е Жослин?

— О, Боже мой, Тони, той я отведе — извика тя и се освободи от топлата му прегръдка.

— Кой я отведе? — бързо и задъхано запита Никълъс.

— Един мъж… Той уби Стареца — на един дъх изстреля тя и пак погледна към лежащото на пътя тяло.

— Говори по-ясно, моля ти се — избухна гневно Никълъс. — Какъв мъж? Кога я отведе?

— Името му е Малвиве. Не знам преди колко време заминаха, може би преди два часа, не съм сигурна. Той имаше карета, така каза. Бях се скрила в гората и не можах да чуя всичко…

— Малвиве — каза Никълъс и гласът му я ужаси, въпреки че той говореше съвсем тихо. — Тя го мислеше за мъртъв.

— Но очевидно той не е мъртъв — каза Тони и отново притегли Елън в прегръдките си.

— Да, жив е — каза Никълъс и се усмихна зловещо на лунната светлина. — Аз ще имам удоволствието да го убия. Явно това удоволствие е запазено за мен. И кой казва, че Господ не е справедлив? Накъде тръгнаха? Към Париж ли?

— Не знам. Предполагам, че да. Трябва да направим нещо за Стареца, не можем просто да го оставим тук.

Елън потрепери. Без да каже дума, Никълъс обърна коня си и препусна като светкавица по обратния път. Спусна се стремглаво по тясната пътека, явно беше, че въобще не го интересува дали няма да си счупи врата.

— Блекторн, чакай! — извика Тони след него, но Никълъс вече беше изчезнал. Яздеше като самия дявол.

Тони отново се обърна към съпругата си.

— Ще трябва да оставим тялото му на добрите братя. Те ще го намерят на сутринта и ще направят каквото е необходимо. Ела, мила. Ще трябва да се погрижим за Никълъс, който в гнева си може да си счупи врата или да падне върху сабята си. Ако умре, докато спасява Жослин, съмнявам се, че тя ще иска да живее повече.

Никълъс беше побеснял от яд. Мислеше, че няма да успеят да настигнат каретата. Конете им вече бяха изтощени, защото бяха препускали със скорост, която би могла да причини счупване на вратовете им. На всичкото отгоре Елън щеше да бъде допълнителна тежест за дорестия кон на Тони. Но Никълъс не предложи да я вземе на своя кон, нито пък намали скоростта. Нямаше намерение да се проявява като джентълмен. Всъщност той почти не забелязваше тяхното присъствие зад гърба си. Препускаше напред, твърдо решен да настигне каретата на Малвиве.

Французинът, изглежда, нямаше намерение да спира за през нощта. Спирането щеше да определи съдбата му. Те препускаха, по следите му в мрака, конете им бяха останали без дъх, препускаха докато преумореният кон на Никълъс падна и хвърли ездача през главата си.

— Бъди разумен, човече — каза Тони. — На никого няма да помогнеш, ако си счупиш врата.

— Дай ми коня си — каза Никълъс със заплаха в гласа.

— И да ни оставиш на пътя? Не ставай смешен.

— Дай ми коня си, дявол да го вземе, или ще те намушкам със сабята — извика той.

— Чуй ме, Блекторн, моят кон не е в по-добро състояние от твоя. Трябва да се доберем до най-близкия град и да сменим конете. И моят кон няма да може да продължи, независимо от това колко много ти се иска. Докато са в каретата, тя е в безопасност…

Никълъс безрадостно се засмя.

— Ти сигурно знаеш по-добре.

— Просто ще трябва да го убиеш. Умееш да правиш това, нали — невъзмутимо каза Тони. — Престани да се нервираш и прояви малко разум. Ще заведем конете до най-близкия град. Колкото по-дълго спорим, толкова повече време ще загубим и по-трудно ще ги настигнем.

— Дявол да те вземе! — изруга Никълъс, дръпна поводите и изправи коня на крака, след което се отправиха към слабо осветеното село.

Гневът го заслепяваше, завладяваше го паника. Мисълта за Жослин, за неговата смела и прекрасна Жослин, която зависеше от милостта на същото онова чудовище, което я беше продало на мадам Клод, го караше да трепери от безсилна ярост. Искаше, трябваше да го убие. Но, преди всичко, необходимо бе да се увери, че тя е в безопасност. А след това щеше да я накаже, че е избягала от него.

Всичко, от което се нуждаеше, беше малко късмет, а не от този изтощен кон и онези двамата, които го забавяха. Нямаше полза и от яростта, която го заслепяваше и го караше да прави фатални грешки. Едва сега животът беше придобил някакъв смисъл за него. Искаше да живее и да прекара живота си с Жослин. Искаше да се ожени за нея, да имат деца, да я гледа как остарява. Искаше да изпита съмнителното спокойствие, което бракът с Жослин щеше да му донесе. Ако не можеше да има това, животът губеше смисъла си.

Следващото село беше по-голямо и имаше две странноприемници. Когато пристигнаха в по-близката, беше вече след полунощ и Никълъс дори не забеляза черната карета, която стоеше в двора й. Но нежният глас на Елън го закова на място и прекъсна речта му към съдържателя, с която той искаше да им дадат нови коне.

— Мисля, че това е същата карета.

Никълъс се сепна и горещият гняв, който пулсираше във вените му, изведнъж изчезна, като отстъпи място на сковаващ студ.

— Защо мислиш така?

— Онази, която видях в Лант, беше точно като тази. Може и да греша, но…

— Сигурен съм, че не грешиш — каза той. — Тази трябва да е. Ще имам нужда от помощта ти, Тони.

— Имаш я.

— Много е просто. Трябва да се погрижиш да не ме безпокоят хората на Малвиве. Нямам представа дали с него има въоръжени мъже, или пътува само с кочияша си. Но не искам никой да се приближава до мен.

— Отиваш да спасиш Джили, нали? — тихо запита Елън и се плъзна от гърба на коня право в очакващите я ръце на Тони.

— Да, отивам да спася Джили, братовчедке. А после ще убия Малвиве.

— Добре. Надявам се, че ще го накараш да страда — каза Елън без никакво чувство.

В изразяващите му отчаяние очи се появиха весели пламъчета.

— Изглежда, започвам да се заразявам от Жослин. Доста дълго живях с нея, а тя като че ли прави хората кръвожадни. Не се тревожи, братовчедке. Той ще страда извънредно много.

Намери ги много лесно. В цялата странноприемница имаше само един апартамент и той вече беше зает от високопоставен държавен служител и неговата любовница, загърната цялата в пелерина. Съобщи им го самият съдържател, като доволно потриваше ръце. Ако мосю иска да влезе в общата зала…

Мосю нямаше намерение да влезе в пивницата. Той запрати съдържателя в ръцете на Тони, извади сабята си и заизкачва стъпалата по две наведнъж.

Двамата наематели на стаята вдигнаха към него очи веднага след като той ритна вратата. Заслепиха го гняв и още някакво неприятно чувство. Тя, изглежда, се чувстваше съвсем добре. Държеше в ръката си чаша вино и седеше спокойно срещу мъжа, който я беше отвлякъл. Той се зачуди, дали не се е излъгал в нея. А после тя го погледна и той видя в очите й такова отчаяние и такава радост, че сърцето му престана да бие за миг.

Малвиве се изправи и блъсна масата, която падна на земята. Никълъс бе успял да овладее силните си чувства. Прекалено силната омраза щеше да му попречи да излезе победител от схватката. Мъжът, който в момента стоеше прекалено близо до Жослин, беше много опасен — само един глупак не би забелязал това. Беше висок почти колкото Никълъс, по-едър, с огромни, яки ръце. Никълъс имаше чувството, че тези ръце ще бъдат тромави с рапирата. Но можеше и да се лъже.

— Ако бях на твое място, нямаше да изпия тази чаша вино — по стар навик Никълъс провлече думите. — Тя знае как да използва отровите и вече приложи знанията си върху мене. Уверявам те, че никак не е приятно да умреш от отравяне. Препоръчвам ти да използваш сабята ми за тази цел.

Малвиве погледна чашата с вино, а после — спокойното лице на Жослин. Хвърли чашата срещу стената на камината и тя се разби.

— Няма да се бия с теб — презрително каза той. — Не съм някой от твоите превзети джентълмени и нямам време да си играя със саби. Ако я искаш, ще трябва да се биеш като мъж.

Кръвта пак препусна по вените му, но Никълъс успя да се усмихне.

— И какво значи да се биеш като мъж, мосю?

— Ще се бием с ножове — категорично отвърна Малвиве.

— Не! — извика Жослин.

— Изглежда, любимата ти няма голяма вяра в теб — присмя му се Малвиве. — Мога да бъда и великодушен. Отиди си, остави ни, а аз няма да те арестувам.

Никълъс прибра сабята в ножницата.

— Предполагам, че ти ще осигуриш ножовете?

— Не, Никълъс, недей! — прошепна му Жослин. — Той ще те убие.

— Не е много вероятно — Никълъс хвана ножа, който Малвиве му подхвърли, и извика: — Тони!

— Тук съм — отговори Тони от прага на стаята.

— Погрижи се никой да не ни безпокои.

— Страхуваш се, че може и да загубиш, а, мосю? — Малвиве продължаваше да му говори подигравателно.

— Страхувам се, че може да ме измамиш, Малвиве.

Той съблече жакета си и много внимателно започна да следи действията на противника си. Нито един обикновен английски джентълмен не можеше да се бие с ножове. Но Никълъс не бе обикновен английски джентълмен.

Борбата беше ожесточена и не особено красива. В нея нямаше грацията на борбата с рапири, нито пък се изискваше особено умение като в боя с пистолети. Нямаше я дори жестоката привлекателност на боя с юмруци. Беше кървава, мръсна и потна битка, която изненадваше с първичността си, и когато Никълъс най-после притисна Малвиве в ъгъла и приближи ножа си към гърлото му, от неговата собствена буза капеше кръв, а едната му ръка беше скована.

— Кажи ми поне една причина да те оставя да живееш — каза му той с дрезгав глас. — Само една.

Очите на Малвиве бяха присвити, но през цепките се виждаше как гневно светят.

— Ако не ме оставиш жив, ще бъдеш преследван като куче, хванат и животът ти ще свърши на гилотината. На гилотината ще свърши цялата ви класа. Ако ме оставиш да живея, гарантирам ти, че свободно ще минеш границата. И ти като мене много добре знаеш, че мирът е нарушен. Това не беше нищо повече от фарс още от самото начало. Но само вие, глупавите англичани, не сте го разбрали. Никога не би се измъкнал от Франция без чужда помощ.

Никълъс седна, но накара Малвиве да се изправи.

— Може би си заслужава да те оставя жив — процеди той през зъби, а после се изплю. Пусна го и той падна на твърдия под.

— Наблюдавай го, Тони — нареди Никълъс, изправи се и се обърна към Жослин: — Ти не искаш да го убия, нали? — запита я нежно. — Подарявам ти живота му като сватбен подарък. Но ще трябва да обещаеш, че ще се омъжиш за мен.

Тогава тя се усмихна. Усмивката й беше само бледа сянка на предишните. Очите й се затвориха и тя нежно и грациозно се смъкна на пода.

— Би ли помислил, че едно предложение за женитба е достатъчно, за да припадне? — запита го Тони.

Никълъс беше вече до нея и беше прегърнал крехкото й тяло.

— Не е припаднала, дявол да го вземе — мрачно отвърна той. — Изпила е отровата.

Тя отвори очи за миг и леко се усмихна.

— Съжалявам — прошепна тя, — не знаех, че ще стигнеш тук навреме.

Той я притисна към себе си, като стенеше от яд.

— Пратете за лекар, дявол да го вземе! — гласът му прогърмя. — Тя умира!

Елън се появи на прага. Лицето й беше пребледняло от шока.

— Какво се е случило? Джили…?

Думите й бяха заглушени от Малвиве, който скочи от пода и обви огромната си ръка около нейната бяла шия. Никълъс не можеше и не искаше да се отдели от Жослин. Държеше я в прегръдките си и я люлееше нежно.

— А сега, господа, мисля, че е време да си тръгвам — каза Малвиве рязко, с груб глас. — Тази тук също може да ми служи за заложница. Ще я пусна, като стигна в Париж, и може би тя ще успее сама да намери пътя към Англия. Ако предположим, че дотогава войната няма да е обявена.

— Пусни я, копеле! — гласът на Тони трепереше от едва сдържан гняв.

Очите на Елън бяха широко отворени от изненада. Лицето й беше останало без кръв.

— Тони? — умолително прошепна тя.

А после всичко стана толкова бързо. Уважаваният сър Антъни Уилтън-Грининг, скочи и изтласка Малвиве от тялото на Елън. Тя се подпря на вратата и жадно загледа как Тони и Малвиве се търкалят по пода, а между тях стои един отвратителен нож.

А после Тони се изправи, огромното му тяло се извиси над отпуснатия на пода Малвиве. Той погледна надолу към него и се изплю, а после разтвори прегръдките си за Елън. Тя изтича и се притисна в обятията му, след което погледите и на двамата се насочиха към Никълъс.

Той все още беше коленичил на пода. Съдбата на Малвиве въобще не го интересуваше. Ръцете му се бяха впили в раменете на Жослин.

— Да не си посмяла да умреш, Жослин! — извика той. — Не може да умреш. Не може да ме изоставиш. Обичам те, дявол да го вземе. Ако умреш, ще се самоубия. За Бога, не умирай!

Жослин беше така уморена, беше й толкова студено. Като че ли отново беше намерила онова студено и тъмно кътче в съзнанието си, в което беше в безопасност, скрита от хорските погледи. Това празно кътче едно време пазеше всичките й надежди, всичките й мечти и невинността й. То беше всъщност сърцето й.

Но то вече не беше празно. Преливаше от любов и надежда. Пред нея имаше множество възможности. И нямаше къде да избяга, къде да се скрие от заплашващия и гърмящ глас, който я убеждаваше, умоляваше и изкушаваше да се върне. Обичам те, беше казал гласът, а той никога досега не беше произнасял тези думи. Върни се при мен.

Тя нямаше друг избор.

Жослин отвори очи, много внимателно и предпазливо. Цялото тяло я болеше. Спомни си, че е болна, и то от доста време. Безкрайни часове бяха изминали, а сегашното неразположение беше по-лошо дори от морска болест. Спомни си ръцете, които я бяха държали и я бяха люлели. Спомни си гласа.

През прозореца струеше слаба сива светлина, но тя нямаше никаква представа дали е сутрин или вечер. Лежеше в леглото. Завивките й тежаха, а тялото я болеше. Тя обърна глава и видя Никълъс. По красивото му лице беше набола брада, а косата му беше в пълен безпорядък. Като че ли в нея имаше много повече бели косми, отколкото при първата им среща. Нима тя беше виновна за това?

Изглеждаше изтощен. Искаше да го докосне. Като напрегна всичките си сили, вдигна ръката си и нежно го помилва по наболата брада. Очите му се отвориха и той учудено се взря в нея.

— Значи все пак реши да живееш — гласът му беше слаб, а думите, както винаги, присмехулни.

Устата й беше ужасно пресъхнала, в главата й пулсираше страшна болка и дори кожата я болеше. Но успя да се усмихне.

— Мисля, ти заплаши, че ще ме убиеш, ако не оживея — прошепна тя.

Тогава той изруга и я притегли в прегръдките си, притисна я към тялото си и тя почувства трепета му, който отговаряше на нейния.

— И щях да го направя. Ще те убия и ако не се омъжиш за мен.

Тя стоеше неподвижна в ръцете му.

— Аз вече не те обвинявам, Никълъс. Вече не изпитвам нужда да си отмъщавам.

— Но аз изпитвам. Ще се оженя за теб и ще превърна живота ти в ад, защото съм последният от лудите Блекторнови. И това ако не е отмъщение, не знам по-добро от него.

Тя се засмя отново, този път на измачканата му риза, която наистина му придаваше вид на умопобъркан.

— Не ми ли каза нещо по-различно миналата вечер?

— Онази вечер ти казах много неща, повечето от които не трябваше да чуваш. Ако искаш да знаеш, оттогава минаха два дена.

Тя легна пак на леглото.

— Два дена? От толкова много време ли съм неразположена?

— През тези два дена ти беше между живота и смъртта, дявол да го вземе. Време е вече да решиш кое да избереш.

— Ами Малвиве? Тук в безопасност ли сме? — с тревога в гласа запита тя.

— Твоят приятел Малвиве вече не е между живите.

— О, не! — тя затърси по лицето му онова мрачно изражение, което очакваше да види.

Но то беше радостно, макар че изтощението беше оставило своя отпечатък.

— Ти ли го уби?

— Смъртта му изглежда те натъжава. Но нима ти не се опита да го отровиш?

— Да, но не исках ти да го убиваш. По твоите ръце и без това има достатъчно кръв.

— Всъщност честта се падна на Тони. Твоят приятел Малвиве допусна фаталната грешка да сметне, че може да използва Елън за заложница. Всичко свърши много бързо. Доста съм впечатлен от способностите на уважавания сър Антъни. Не знаех, че притежава такива умения.

— Но как ще се измъкнем от Франция?

— Ще се измъкнем възможно най-бързо. Мислиш ли, че ще можеш да пътуваш с карета?

— О, Господи! — простена тя. — Вече ми се струва, че половината си живот съм прекарала в карета.

— Не се тревожи, любов моя. Веднъж да се върнем в Англия и ще се установим. Тони обеща да се застъпи за мен, а той е толкова уважаван джентълмен, че въобще не се съмнявам в резултата. Той ще изчисти името ми от позора. Е, поне що се отнася до Джейсън Харгроув. Ако искаш, ще живеем като всички уважавани хора.

Изглеждаше съвсем примирен и укротен и внезапно тя разбра, че той казва истината. Милият! Страхуваше се, че тя няма да пожелае да се омъжи за него. Жослин отново помилва наболата му брада.

— Какво друго ми каза, докато бях под действието на отровата? — тихо го запита. — Освен че заплаши да ме пребиеш?

Но нейният самоуверен любовник сега изглеждаше смутен.

— То не бива да се повтаря много често.

— Ще трябва да го повтаряш, ако искаш да се ожениш за мен. Обичам те прекалено много и не искам да пропилееш живота си.

— Животът ми не струва нищо.

— За мен той е единственото, което има значение.

Той мълчаливо се загледа в нея.

— Е, добре, обичам те, дявол да го вземе — изрече бързо той. — Сега доволна ли си?

Тя се замисли.

— Това е достатъчно за начало. Но ти трябват много упражнения и много повторения, докато стигнеш до съвършенството. Не го казваш с подходяща интонация. Ще трябва…

Той бързо и ефикасно сложи край на думите й, като покри устата й със своята. А когато повдигна главата си, и двамата бяха останали без дъх.

— Обичам те — каза той отново, този път малко по-нежно.

Тя му се усмихна.

— Така е много по-добре — прошепна му. — Приемам.

Епилог

Миризмата на току-що отрязани дърва се смесваше с тази на пресен билков чай. Жослин стоеше до идеално почистената маса и вдишваше аромата. Оглеждаше се около себе си с удоволствие. Шарбон лежеше в краката й и спеше здрав и спокоен сън.

В Шотландия беше есен, а ловджийската хижа на Блекторнови бавно възвръщаше първоначалното си великолепие. Жослин настояваше да започнат от кухнята. Никълъс беше настоявал за спалнята, но тя беше категорична и беше спечелила спора. Можеха да спят и да правят любов, където и да било, и точно така бяха направили, от което изпитваха дълбоко взаимно удоволствие. Но готвенето си беше чисто предизвикателство.

Новият покрив беше завършен, западното крило беше почти готово. Ако работниците намираха за странно това, че Блекторн работи рамо до рамо с тях в студените есенни дни, те го приписваха на странните прищевки на благородниците. Бяха дори още по-изненадани, когато Тони и Елън посетиха хижата през август и уважаваният сър Антъни беше рязал и носил дърва. Жослин обаче мислеше, че така е по-добре. Тя беше страдала достатъчно, беше преминала през ужаса на Революцията и беше решила да бъде много толерантна. А Никълъс беше прекалено погълнат от собствените си грижи и не се интересуваше от подобни отношения. За него всичко беше достатъчно добро, щом Жослин беше до него.

Тя сложи лъжичка мед в чая си и се замисли за идващата зима. Дотогава къщата трябваше да стане уютна и приятна. Тя щеше да готви през дългите зимни вечери, а Никълъс щеше да разработва по-нататъшните планове за усъвършенстването на хижата. Той беше решил, че ще отглеждат овце и говеда. Ентусиазмът му беше по момчешки силен и заразителен.

— Какво правиш, мила?

Тя вдигна поглед. Беше застанал на прага, грубата му риза беше разтворена чак до кръста, раменете му бяха станали още по-широки от усилената и тежка работа, а кожата му беше потъмняла от слънцето и вятъра. Обичаше го толкова много, обичаше го целия — от върха на прошарената коса до загрубелите длани, които бяха толкова сръчни и й доставяха такова лудо удоволствие.

— Пия чай.

Той влезе в стаята, вдишвайки благоуханието й.

— На мене този чай ми изглежда смъртоносен — измърмори той, но взе чашата си. — Не си решила да тровиш някого, нали?

— Не, този път — не — съвсем спокойно му отвърна тя. — Просто трябва да бъдеш внимателен.

— Не мисля, че мога да бъда по-различен. Просто се чудех какво правиш? Защо пиеш чай, вместо любимото си кафе? Да не би да ставаш като всички англичани? И да се опитваш и мен да превърнеш в такъв?

— Не съвсем.

— А и никога преди не съм те виждал да стоиш без работа по никое време — добави той и смръщи чело. — Добре ли си? Винаги съм казвал, че имаш най-слабия стомах на света.

— Чувствам се прекрасно. Имам да ти казвам нещо.

Мрачен облак засенчи тъмносините му очи и тя разбра, че не трябва да го ядосва. Но не можеше да устои на предизвикателството.

— Да ми кажеш какво?

— Не можеш повече да се ласкаеш от мисълта, че си последният от лудите Блекторнови.

Той онемя и просто се втренчи в нея, а след това най-после разбра значението на думите й.

— Ще имаме бебе?

— Късно напролет. Малко след като роди Елън, така предполагам.

Тя се опита да овладее внезапната тревога, защото Никълъс я гледаше с безизразно лице. Но изведнъж той коленичи до нея и я взе в прегръдките си. Притисна я толкова здраво, че костите й изпукаха. Трепереше целия, а тя се притискаше в него. Той повдигна главата си, хвана брадичката й и приближи лицето й към своето. Имаше някакво странно пламъче в подозрително ясните му, засмени очи.

— Това означава ли, че ще имаш сутрешни неразположения в продължение на девет месеца?

— Най-вероятно — усмихна се тя.

— Дявол да го вземе!

А после страстно я целуна и двамата се засмяха.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.